Podjavorinskej ulica (Bratislava)

Context: Dejiny Do polovice 19. storočia sa na mieste ulice nachádzali záhrady. Vznikla vo vnútornej časti mestských palisád, ktorých trase sa prispôsobila. Od roku 1872 mala názov Edlova ulica podľa predsedu I. bratislavskej poisťovne Teodora Edla, ktorý bol aj komunálnym politikom. V roku 1880 sa tu nachádzalo osem domov, neskôr vznikla piváreň, korčuliarsky klub a hostinec.


Mlynské nivy

Context: Súčasnosť Niekdajší priemyselný charakter ulice sa po privatizáciách a útlme výroby na prelome tisícročí začal meniť na komerčný, a v dnešnej dobe lemujú ulicu kancelárske objekty takmer po celej jej dĺžke. Bývalú továreň Kablo, rovnako ako aj Bratislavské automobilové závody a iné tak nahradili kancelárske súbory ako napríklad Twin City, Apollo Business Centrum alebo Bratislava Business Center. V októbri 2017 začali búrať autobusovú stanicu, ktorú v roku 2021 nahradilo nové multifunkčné centrum Nivy s autobusovou stanicou v podzemnej garáži, obchodmi, gastronomickými prevádzkami, tržnicou a zelenou strechou. Súčasťou projektu je aj najvyššia budova na Slovensku, 125 m vysoká Nivy tower. Samotná ulica prešla rozsiahlou rekonštrukciou, pribudli nové zastávky verejnej dopravy, priechody pre chodcov, na obidvoch stranách vyhradené buspruhy a obojsmerná oddelená cyklotrasa pribudla na severnej strane. V budúcnosti sa na ulici plánuje vybudovať električková trať vedúca až do Podunajských Biskupíc cez Prievoz. Zrekonštruovaná ulica Mlynské Nivy s obchodným centrom a vežou Nivy Tower Ulica Mlynské Nivy s vyhradenými buspruhmi a oddelenou cyklotrasou


Tehliarska ulica (Bratislava)

Context: Introduction  Tehliarska ulica je ulica v Bratislave, v mestskej časti Devínska Nová Ves. Tiahne sa od železničnej trate po Opletalovu ulicu. Tvorí ju zástavba rodinných domov.


Dúhová ulica (Bratislava)

Context: Introduction  Dúhová ulica (do roku 1950 Dulová ulica ) bola ulica v Petržalke v rokoch 1950-1983. Premenovaná bola v roku 1950 z dôvodu duplicity pomenovania po pripojení obce k Bratislave. Pôvodne bola pomenovaná po ovocnom strome dula, neskôr po dúhe, prírodnom jave. Bola to ulica v pôvodnej zástavbe obce Petržalka, zanikla v spojitosti s novou sídliskovou zástavbou Dvory. Stála približne na mieste súčasného nájazdu na Panónsku cestu smerom z Rusovskej cesty pri súčasnej čerpacej stanici.


Mariánska ulica (Bratislava)

Context: Dejiny Ulica bola verejnosti sprístupnená v roku 1846. Na juhozápadnej strane ulice bola spočiatku len zeleň (záhrada), zástavba bola len severnej strane. V roku 1880 tu bola postavená poisťovňa, v roku 1937 reštaurácia Smíchovský dvor , kníhtlačiareň Grafik , Mariánsky dvor a kníhkupectvo, v roku 1939 stavebné družstvo Domus a Prvá bratislavská ľudová kuchyňa, v roku 1949 redakcia a administrácia Index , nočný bar La Paloma (do roku 1978) a nočný bar Kryštáľ . Do 90. rokov bolo na ulici kníhkupectvo.


Wilsonova ulica

Context: Introduction : O zaniknutej ulici v Petržalke pozri Kaspická ulica Wilsonova ulica v Bratislave sa nachádza v mestskej časti Staré Mesto a nazvaná bola podľa Woodrowa Wilsona. Na čísle 6 je Študentský domov Nikosa Belojanisa. Rovnaký názov mala aj zaniknutá ulica v Petržalke, ktorá bola neskôr premenovaná na Kaspická ulica a následne asanovaná.


Saratovská ulica (Bratislava)

Context: Pôvod názvu Pomenovaná je podľa ruského mesta Saratov. Pred rokom 1974 sa volala Benkova ulica podľa slovenského maliara Martina Benku, ulica bola premenovaná z dôvodu vzniku duplicity názvu po pripojení Dúbravky k Bratislave. Od roku 1975 (30. výročie Májového povstania) do polovice 80. rokov 20. storočia sa územie pozdĺž južnej Saratovskej ulice (medzi ulicami Drobného a Janka Alexyho) nazývalo Námestie Májového povstania českého ľudu ; toto námestie bolo v polovici 80. rokov zrušené a jeho názov bol použitý na novovytvorené námestie na konci dnešnej Markovej ulice v Petržalke.


Salvador (mesto)

Context:
Mesto bolo založené roku 1549 a do roku 1763 bolo hlavným mestom portugalskej kolónie. Vzhľadom k svojmu prednostnému postaveniu počas koloniálneho obdobia sa v meste stretávali indiánske, európske a africké kultúrne vplyvy. Mesto je dodnes jedným z centier africko-brazílskej kultúry.
Zástavba Salvadora je rozdelená medzi Dolné a Horné mesto, medzi ktorými je výškový rozdiel až 80 m a ktoré spája známy výťah Lacerda. S mestom je spojený spisovateľ Jorge Amado, ktorý vo svojich knihách opisuje svojráznu atmosféru mesta, charakteristickú prelínaním jednotlivých kultúr.


Loja (Ekvádor)

Context: Externé odkazy  Oficiálna stránka mesta Kategória:Mestá v Ekvádore


Usulután (mesto)

Context: Šport V meste sa nachádza známy salvádorský futbalový klub C.D. Luis Ángel Firpo. Jeho štadión Sergio Torres Stadium má kapacitu 5000 divákov.


San Telmo

Context: História  Počiatky osídlenia San Telmo patrí medzi najstaršie časti Buenos Aires (dokonca je možno najstaršia vôbec), keďže prví španielski osadníci, ktorí na územie súčasného mesta prišli, sa usídlili pravdepodobne v mieste tejto mestskej časti. V roku 1536 hľadala miesto pre vhodný prístav a osadu na pobreží Río de la Plata výprava Pedra de Mendozu. Niektoré zdroje uvádzajú, že takéto miesto expedícia našla pravdepodobne na mieste súčasného parku Lazama, kde postavila osadu menom Fuerte de Santa María del Buen Ayre. Toto je považované za prvé založenie Buenos Aires. Je však potrebné uviesť, že spoľahlivé dôkazy, ktoré by bez pochybností dokladali túto teóriu nie sú a existujú preto aj iné možné miesta, kde sa prvá osada mohla nachádzať, niektoré teórie ju umiestňujú viac severnejšie. História prvej osady skončila už o pár rokov neskôr, keď v dôsledku hladu, chorôb a predovšetkým konfliktov s miestnymi pôvodnými obyvateľmi zostalo toto sídlo už v roku 1541 úplne opustené. K opätovnému pokusu o osídlenie oblasti došlo až v roku 1580, kedy severne od San Telma založili Španieli novú osadu, tento raz už trvalú . Táto však čiastočne zasahovala aj na územie časti San Telmo. Oblasť sa stala známou pod označením Pahorky San Pedro už v priebehu 17. storočia. V tej dobe sem mesto už dávnejšie zasahovalo a bývali tu hlavne prístavní robotníci. Dá sa povedať, že štvrť San Telmo sa stala prvou priemyselnou oblasťou mesta, keďže sa tu nachádzal prvý veterný mlyn a prvé tehlové pece a sklady. Väčšina exportu okolitých provincii bola skladovaná práve tu. Preto sa tu začali vytvárať aj bohatšie osídlenia, rovnako však aj osídlenia chudoby a otrokov. Štvrť však bola pomerne dlho od samotného mesta oddelená menšou priekopou a tak bola formálne začlenená do mesta až v roku 1708 pod názvom Pece a sklady Svätého Petra (San Pedro). Rozširovanie San Telma V roku 1748 tu Jezuiti postavili kostol zasvätený Panne Márii Betlehemskej. Vedľa kostola postavili miesto pre charitu a vzdelávanie, toto sa stalo známe ako "rezidencia". Túto po ich vyhnaní v roku 1767 prevzalo kráľovstvo a o niekoľko rokov rezidenciu premenilo na väzenie. V roku 1806 bola zriadená farnosť zasvätená blahoslavenému Petrovi Gonzálezovi (v španielčine "San Pedro González Telmo", alebo iba "San Telmo"), ktorá dostala ako svoj chrám práve kostol zasvätený Panne Márii Betlehemskej až kým nepostaví vlastný kostol. To sa však nakoniec nikdy nestalo. Neskôr bola rezidencia premenená na nemocnicu guatemalských mníchov. Táto však bola už v roku 1821 zatvorená. Niekoľko desaťročí však do štvrte vláda nič neinvestovala a ani tu nič významné nepostavila. Až v roku 1852 sa znova začali zriaďovať nové kliniky, postavilo sa verejné osvetlenie, kanalizácia, tečúca voda, cesty boli vydláždené kamennými kockami. V roku 1860 sa tu otvoril veľký mestský trh. Zároveň sa tu postavilo veľa významných a veľkých domov. Avšak rast mestskej časti skončil s epidémiou žltej zimnice v roku 1871. Napriek snahe lekárov si táto epidémia vyžiadala až 10 000 životov a väčšina vyššej a strednej triedy zo štvrte odišla na sever Buenos Aires. V San Telme tak zostalo množstvo prázdnych domov, niektoré z nich boli prestavané. Avšak väčšina veľkých domov sa stala miestom pre ubytovanie množstva prisťahovalcov zo silných imigračných vĺn, ktoré začali v roku 1875. San Telmo sa tak stalo najviac multikultúrnou časťou Buenos Aires, keďže tu boli veľké talianske, britské, galícijské či ruské komunity. V parku Lazama bolo v roku 1891 otvorené Argentínske národné múzeum histórie. V roku 1897 tu nemecký prisťahovalec Otto Kraus otvoril technickú školu. Práve prítomnosť veľkého množstva ruských prisťahovalcov viedla v roku 1901 k otvoreniu prvej katedrály Ruskej pravoslávnej cirkvi práve v tejto časti mesta. Pouliční umelci sa nachádzajú na rôznych miestach San Telma. Posledné obdobie V San Telme postupne vznikla bohémska atmosféra, kvôli ktorej sa sem začalo sťahovať veľké množstvo umelcov z mesta a celého regiónu. Práve umelci začali postupne nahrádzať imigrantov. Zvyšujúca sa kultúrna atmosféra viedla v roku 1956 k otvoreniu Múzea moderného umenia. V roku 1960 sa začali v rámci podujatia "Republika San Telmo" organizovať umelecké prechádzky a iné podobné udalosti. Avšak prisťahovalci v štvrti stále zostali, čo viedlo k popularizácii tanga, práve tu boli zriadené najvýznamnejšie miesta tanga, hudobné a tanečné sály pre tango v meste. Aj vďaka tomu sa postupne začala štvrť obnovovať aj ekonomicky. V roku 1980 začala rekonštrukcia viacerých ulíc, ktoré boli dlhé roky zanedbané a neopravované. Typické dláždené ulice San Telma z 19. storočia však zostali zachované a stali sa dôležitou turistickou atrakciou. V San Telme sa nachádza veľký počet galérii súčasného umenia a múzeí, zároveň je tu množstvo priestorov slúžiacich na umelecké účely. V roku 2005 bola otvorená galéria Appetite, ktorá sa pomerne rýchlo stala veľmi vyhľadávanou. Otvorenie tejto galérie prilákalo do jej susedstva aj ďalšie, čím vzniklo miesto s vysokou koncentráciou podobných zariadení. San Telmo sa postupne pretransformovalo na cieľ určený predovšetkým pre milovníkov umenia. V roku 2008 tu už bolo približne 30 galérii a umeleckých centier. Súčasné San Telmo je okrem toho známe množstvom koloniálnych budov, kaviarní, miestami pre tancovanie tanga, na uliciach vystupujú nezávislí umelci rôzneho druhu.


El Salvador

Context: Introduction  El Salvador môže byť: španielsky a zriedkavý slovenský názov štátu Salvádor, pozri Salvádor mesto na Kube, pozri El Salvador (mesto na Kube) mesto na Filipínach, celý názov: City of El Salvador, pozri City of El Salvador


Espargos

Context: Geografia Dočasne vyhasnutý sopečný vrch Monte Curral s radarovou stanicou zabezpečujúcou bezpečnosť letov Espargos leží uprostred ostrovčeka severne od medzinárodného letiska Aeroporto Internacional Amilcar Cabral. Je hlavným mestom ostrova Sal a podľa sčítania z roku 2005 s počtom 6137 obyvateľov jeho druhým najväčším mestom. Hlavný cestný ťah z mesta vedie na juh okolo letiska cez obec Murdeira až do turistického centra Santa Maria na južnom pobreží. Ostatné cesty spájajú mesto na východnom pobreží s obcami Pedra de Lume a s Palmeirou a s prístavom ostrova Sal na západnom pobreží. Na piesčitom teréne možno dosiahnuť aj neobývané časti severu ostrova. V blízkosti mesta na juhozápade čnie približne 107 metrov vysoký vrch Monte Curral. Okolitá púštna krajina je zväčša rovinatá, čo je pre ostrov Sal typické. Vrchol sopky Monte Curral zrovnali a postavili tam radarovú stanicu, ktorá sa používa pri sledovaní letovej prevádzky, ako aj rádiokomunikačnú vežu, ktorá poskytuje ostrovu prijímanie rozhlasových programov a mobilných telefónnych sietí. Medzi významnejšie stavby mesta patrí miestny kostol, krytá tržnica a budova miestnej samosprávy.


Dolores (Uruguaj)

Context: Dejiny Mesto bolo založené v roku 1801. Územie, na ktorom súčasné mesto leží však prvýkrát preskúmal už taliansky objaviteľ Sebastiano Caboto v roku 1527. Už on v tej dobe popísal aj rieku San Salvador, ktorá preteká okolo mesta. V tejto oblasti založil aj pevnosť San Salvador , ktorá predstavuje prvé európske osídlenie v oblasti. V roku 1574 tu nechal postaviť osadu Juan Ortiz de Zárate. Táto osada bola známa ako Ciudad Zaratina a slúžila hlavne ako podpora pre ďalšie výpravy za drahými kovmi, ktoré sa podľa vtedajších predstáv mali v oblasti nachádzať. Osada však po niekoľkých rokoch zanikla v dôsledku útokov indiánov. Neďaleko od mesta pri povodí potoka Arroyo Espinillo vznikla v polovici 18. storočia nová osada s názvom Espinillo . Z dôvodu nedostatku zdrojov však obyvatelia túto osadu premiestnili k rieke Uruguaj. Keďže na tento presun nemali obyvatelia osady príslušné úradné povolenia, boli nútení sa vrátiť v roku 1784 späť do starej osady. Na spiatočnú cestu sa osadníci vydali v roku 1801, no posunuli sa ďalej, až k rieke San Salvador. Nové mesto pomenovali jeho obyvatelia po patrónke Panne z Dolores (Virgen de los Dolores). Osadníci sa zaoberali predovšetkým poľnohospodárstvom. Mesto sa rozvíjalo a jeho obyvatelia sa začali usilovať o oddelenie od departmentu Soriano, no neúspešne. Za mesto bolo Dolores formálne vyhlásené v roku 1923.


Salvádor

Context: Introduction :: Salvádor môže byť aj zriedkavý názov hlavného mesta štátu Salvádor, teda mesta San Salvador, pozri San Salvador (Salvádor). Salvádor (-normovaný názov , zriedkavo: El Salvador ; od cca. 50. rokov 20. stor. do roku 1991 aj: Salvador ; cca. do 40. rokov 20. stor. len: Salvador alebo San Salvador alebo El Salvador ; po španielsky El Salvador - doslova "Spasiteľ"), dlhý tvar Salvádorská republika (po španielsky República de El Salvador ), je štát v Strednej Amerike, ktorý sa nachádza pri pobreží Tichého oceánu. Na severozápade susedí s Guatemalou a na severovýchode s Hondurasom. S počtom obyvateľov viac ako 6 miliónov na rozlohe ² je s hustotou 303,1 obyvateľov na km² najhustejšie zaľudnenou krajinou v Amerike.


San Salvador de Jujuy

Context: Introduction  San Salvador de Jujuy (často skrátene nazývané ako Jujuy ) je hlavné mesto najsevernejšej argentínskej provincie Jujuy. Súčasne je sídlom departmentu Doctor Manuel Belgrano. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 257 970 obyvateľov. V metropolitnej oblasti San Salvador de Jujuy žije v súčasnosti približne 344 300 ľudí. Vo veľkej aglomerácii sa nachádzajú okrem samotného mesta ešte husto osídlené kraje Palpalá, El Carmen, San Antonio a časť zo San Pedro de Jujuy. Mesto bolo založené v roku 1593. Je administratívne, ekonomické a kultúrne centrum regiónu. V centre mesta sa nachádzajú budovy ešte z koloniálnej éry. V meste a jeho tvoria pôvodní obyvatelia väčšie percento populácie, než v iných častiach Argentíny. Vzdialenosť od Buenos Aires je približne .


San Salvador (Salvádor)

Context: Introduction  San Salvador (-španielsky a slovenský názov; zriedkavé slovenské názvy: San Salvádor , Salvádor ) je hlavné a najväčšie mesto Salvádoru. Žije tu približne 2,2 milióna obyvateľov a počtom obyvateľov je tretím najväčším mestom v Strednej Amerike, väčšie sú Guatemala a Managua. Sústreďuje sa tu približne polovica HDP celého štátu.


Salvádor

Context: Demografia Etnické zloženie obyvateľstva tvoria z 90 % mestici, z 9 % belosi a z 1 % Indiáni. Väčšina obyvateľov je španielskeho pôvodu. Ako v jedinej stredoamerickej krajine tu nežijú potomkovia čiernych Afričanov. Navyše, v roku 1930 generál Martínez vydal rasistický zákon, ktorým sa zakazuje, aby sa tu usídlili. To isté platilo pre Malajcov, Rómov a Arabov. Takmer 80 % obyvateľov je rímskokatolíckeho vyznania a takmer 20 % patrí k rôznym protestantským denomináciám. V zahraničí žijú asi 3 milióny Salvádorčanov, najmä v USA, ale aj v Kanade, Taliansku, Austrálii a Švédsku.


Department (Salvádor)

Context: Introduction  Salvádor je administratívne rozčlenený na 14 departmentov. Týchto 14 územných celkov je ďalej rozdelených na 262 municipios . Department Hlavné mesto Rozloha(km²) Obyvateľstvo(2006) Hustotaobyv. 1 Ahuachapán Ahuachapán 1.240 370.000 299 2 Cabañas Sensuntepeque 1.104 159.000 144 3 Chalatenango Chalatenango 2.117 205.000 97 4 Cuscatlán Cojutepeque 0.756 217.000 287 5 La Libertad Santa Tecla 1.653 824.000 499 6 La Paz Zacatecoluca 1.224 329.000 269 7 La Unión La Unión 2.074 309.000 149 8 Morazán San Francisco Gotera 1.447 252.000 174 9 San Miguel San Miguel 2.077 558.000 269 10 San Salvador San Salvador 0.886 2267.000 2559 11 San Vicente San Vicente 1.184 175.000 148 12 Santa Ana Santa Ana 2.023 631.000 312 13 Sonsonate Sonsonate 1.126 531.000 471 14 Usulután Usulután 2.130 353.000 165 Salvador 21 040 7 180 000 341 14 departmentov Salvadoru


Babahoyo

Context: Introduction  Babahoyo je mesto v Ekvádore. Bolo založené 30. septembra 1948 zákonným nariadením a je hlavným mestom provincie Los Ríos. Obmývajú ho dve rieky : San Pablo a Caracol, ktoré sa zlievajú do rieky Babahoyo, ktorá sa vlieva do rieky Guayas, a tá potom do Moremora. Jedna z najzaujímavejších exkurzií ponúka splavenie rieky Babahoyo, vedie na vidiek a umožňuje vidieť tradičný životný štýl miestnych campesinos, ktorí žijú na vidieku, sejú rastliny a chovajú dobytok. Pozornosť priťahujú plávajúce domy charakteristické pre túto oblasť. Je spracovateľským a obchodným centrom pre okolitý poľnohospodársky región, mesto obchoduje s ryžou, cukrovou trstinou, ovocím, balzovým drevom a orechmi tagua (rastlinná "ivory"). Ryža a cukor sa spracovávajú v továrňach.


Riobamba

Context: Introduction Maldonado Colegio v Riobambe. Riobamba je hlavné mesto provincie Chimborazo v strednom Ekvádore, a leží v údolí rieky Chambo v Andách. Leží (125 míľ) južne od hlavného mesta Ekvádoru Quita vo výške na Ceste sopiek. Mesto je obklopené vrchmi a sopkami, a ak budete stáť na vrchole sopky Chimborazo, budete sa pozerať z miesta najvzdialenejšieho od stredu Zeme.


Formosa (Goiás)

Context: Introduction  Formosa je mesto a obec (município) v strednej Brazílii v štáte Goiás. Nachádza sa približne 80 km na východ od hlavného mesta Brasílie. Mesto je známe svojimi krásnymi prírodnými scenériami, vodopádmi a je tiež významným producentom poľnohospodárskych plodín. Pomerne významný je tiež chov a spracovanie dobytka. Mesto v kvalite života výrazne zaostáva za Brasíliou, kam denne dochádza za prácou väčšina obyvateľov. Najdôležitejšou turistickou atrakciou sú vodopády Itiquira, okolie je bohaté na jaskyne, vodopopády a bystriny. Avšak vzhľadom na stupeň kriminality v meste sa odporúča navštevovať turistické miesta v skupinkách.


Guaranda

Context: Introduction  Guaranda je mesto v strednom Ekvádore. Je hlavným mestom provincie Bolívar nachádzajúcej sa v Andách. Mesto má cestné spojenie s Babahoyo a Ambato. Guaranda je mestom trhov nachádzajúce sa v hoyo - hlbokom údolí vysokých Ánd, slúžiace veľkej oblasti poľnohospodárskych usadlostí (comunidades) kečuánskych Indiánov. Podnebie je subtropické, s dlhou suchou sezónou (májoktóber) známej ako (estio). Obyvatelia sú mestizo, s hŕstkou Španielov. Vo všeobecnosti je známe ako oblasť kolonizovaná židovskými utečencami unikajúcimi pred inkvizíciou z Limy. Jadro sa navzájom sprepletalo svadbami skoro päť storočí vytvárajúc tak kompaktnú populáciu prepojené rodinnými zväzkami. Od roku 1990 domorodá väčšina prevzala politickú moc a väčšina miestnych volených zástupcov sú ľudia kečuánskeho pôvodu. Mesto má 25 000 obyvateľov (2005) a počet narastá. Trpí vážnymi problémami súvisiacimi s dodávkami elektriny a vody. Voda je privádzaná z vysokohorských povrchových zdrojov, väčšinou ľadovca na Chimborazo a je dobrej kvality (pitná). Mesto je známe pre svoj týždeň trvajúci karneval a svojím alkoholickým nápojom Pajaro Azul. Kategória:Mestá v Ekvádore


San Salvador

Context: Introduction  San Salvador (doslova: Svätý Spasiteľ) môže byť: sídlo: hlavné mesto štátu Salvádor, pozri San Salvador (Salvádor) hlavné mesto rovnomenného departmentu v Argentíne, pozri San Salvador (mesto, Entre Ríos) department: v štáte Salvádor, pozri San Salvador (department, Salvádor) v argentínskej provincii Entre Ríos, pozri San Salvador (department, Entre Ríos) ostrov na Bahamách, pozri San Salvador (ostrov) zastaraný názov štátu Salvádor, pozri Salvádor sopka v štáte Salvádor, pozri San Salvador (sopka)


Puerto Baquerizo Moreno

Context: Introduction Puerto Baquerizo Moreno Puerto Baquerizo Moreno je hlavné mesto provincie Galápagos, v Ekvádore. Nachádza sa na juhozápadnom pobreží ostrova San Cristóbal, najvýchodnejšieho z ostrovov súostrovia Galapágy. Aj napriek tomu že to je hlavné mesto súostrovia, má iba druhý najpočetnejšiu populáciu: 5 600, prevažne rybárov. Hlavnými priemyselnými odvetviami sú rybárstvo, turizmus, a farmárčenie na ornej pôde. Mesto má svoje tlmočnícke centrum, ale jeho turistická infraštruktúra nie je taká rozvinutá ako v Puerto Ayora. Mesto dostalo meno po prezidentovi Alfredovi Baquerizovi Morenovi (1859 – 1951). Obyvatelia založili a stále ešte prevádzkujú nadáciu Albatross Foundation USA.


Puerto Francisco de Orellana

Context: Introduction Puerto Francisco de Orellana Puerto Francisco de Orellana alebo El Coca je mesto ležiace vo východnom Ekvádore. Je hlavným mestom provincie Orellana. Mesto leží v amazonskom pralese na sútoku riek Coca a Napo. Počet obyvateľov dosahuje 45 163. Oficiálny názov mesta je odvodený od mena Francisco de Orellana, ktorý preskúmal sútok riek Coca a Napo. Mesto navštevujú turisti hodlajúci navštíviť Amazonský prales. Z tohto dôvodu má aj letisko V meste je umiestnená posádka 19 "NAPO" JUNGLE BRIGADE (ekvádorskej armády), cvičiacej vojenské jednotky ako Selva, Tigres, Reconocimiento de Largo Alcance, Operaciones Rivereñas a Operaciones de Asalto aereo (letecký útok).


Salta (mesto)

Context: Introduction  Salta je hlavné mesto provincie Salta na severozápade Argentíny. Nachádza sa v údolí Valle de Lerma, na úpätí And v nadmorskej výške na rieke Río Arenales. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 520 683 obyvateľov. V súčasnosti sa počet obyvateľov mesta aj s predmestiami odhaduje na 626 600 ľudí. Salta tak patrí medzi 10 najväčších miest v Argentíne podľa počtu obyvateľov. Mesto bolo založené v roku 1582 španielskym conquistadorom Hernandom de Lermom ako vhodná zastávka na ceste medzi mestami Lima a Buenos Aires. Mesto je známe svojou španielskou koloniálnou architektúrou predovšetkým z 18. a 19. storočia v starej časti mesta. Z priemyslu sa tu spracováva ropa v miestnej rafinérii, okrem toho je v meste aj potravinársky priemysel. Na juh od mesta je významná vinárska oblasť Argentíny. Približne 6 km juhozápadne od mesta sa nachádza letisko Martin Miguel de Guemes. Podnebie je teplé a suché, priemerný ročný úhrn zrážok je 756 mm, pričom hlavné obdobie dažďov je v januári a februári.


Puerto Madryn

Context: Introduction  Puerto Madryn () je mesto v argentínskej provincii Chubut a hlavné mesto departmentu Biedma. Leží na pobreží Atlantického oceánu. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 81 315 obyvateľov. Bolo založené 28. júla 1865 waleskými osadníkmi. Mesto je významným turistickým centrom, ktoré turisti navštevujú v súvislosti s polostrovom Valdés. Polostrov Valdés je zapísaný v zozname Svetového dedičstva UNESCO.


Termas de Río Hondo

Context: Introduction  Termas de Río Hondo je mesto nachádzajúce sa v provincii Santiago del Estero v severnej Argentíne. Je sídlom departmentu Río Hondo. Pri sčítaní ľudu v roku 2010 malo mesto 32 166 obyvateľov. V roku 2017 sa počet obyvateľov mesta odhadoval na 34 800 ľudí. Mesto leží na východnom brehu vodnej nádrže Río Hondo a súčasne na oboch brehoch rieky Dulce. Pôvodný názov mesta bol Miraflores , neskôr dostalo názov Termas . Už na konci 19. storočia začalo mesto rásť vďaka cestovnému ruchu spojenému s kúpeľníctvom. V roku 1958 získalo mesto svoju samosprávu. V roku 1966 bolo mesto premiestnené o 21 km, keďže na jeho mieste bola vybudovaná vodná nádrž. Mesto je aj v súčasnosti známe pre svoje horúce pramene a do miestnych kúpeľov cestuje každoročne množstvo turistov, pričom Termas de Río Hondo je tak najnavštevovanejšie mesto provincie.


Acajutla

Context: Introduction  Acajutla je prístavné a kúpeľné mesto v štáte Salvádor, departmente Sonsonate. Je hlavným strediskom ťažkého priemyslu - nachádza sa tu ropná rafinéria, výroba umelých hnojív a cementárne.


Montevideo

Context: História  Počiatky osídlenia Súbor:Nuestra-senora-de-la-encina-la-bretania-corbeta.jpg|thumb|left|Loď Nuestra Señora de Lencina priviezla prvých osadníkov z Kanárskych ostrovov. Medzi rokmi 1680 a 1683 založili Portugalci mesto, ktoré nazvali Colonia do Sacramento, v regióne zálivu La Plata oproti mesta Buenos Aires. Nové mesto sa nestretlo so žiadnym odporom zo strany Španielov až do roku 1723, kedy títo začali stavať opevnenia na pahorkoch okolo zátoky Montevideo. 22. novembra 1723 portugalský poľný maršal Manuel de Freitas da Fonseca postavil pevnosť Montevieu. Z Buenos Aires bola vyslaná expedícia, ktorú zorganizoval španielsky guvernér Bruno Mauricio de Zabala. 22. januára 1724 prinútili Španieli Portugalcov opustiť danú oblasť a začali osídľovať miesto, kde dnes stojí Montevideo, najprv so šiestimi rodinami, ktoré prišli z Buenos Aires. No už čoskoro potom prišli rodiny z Kanárskych ostrovov, ktorých miestni nazývali "guanches", "guanchos" alebo "canarios". V tej dobe bol na mieste aj prvý taliansky osadník Jorge Burgues. V roku 1724 bolo vykonané sčítanie obyvateľstva, ktoré žilo v meste. Následne bol spísaný plán, ktorý vymedzil nové mesto a pomenoval ho San Felipe y Santiago de Montevideo , čo bolo neskôr skrátené na Montevideo. Sčítanie napočítalo spolu 50 rodín pôvodom z Galície a Kanárskych ostrovov a viac ako 1 000 pôvodných obyvateľov a množstvo Afričanov ako otrokov. Mesto na konci 18. storočia. Niekoľko rokov po založení sa mesto stalo hlavným sídlom v regióne severne od ústia La Plata a východne od rieky Uruguaj, pričom bolo schopné súťažiť s Buenos Aires o dominanciu nad námorným obchodom. Dôležitosť Montevidea ako hlavného prístavu Vicekráľovstva Río de la Plata ho priviedol do konfrontácie s Buenos Aires pri rôznych príležitostiach, vrátane niekoľkých prípadov, keď bolo použité ako základňa na obranu východných provincií Vicekráľovstva Río de la Plata pred nájazdmi Portugalcov. V roku 1776 ustanovilo Španielsko Montevideo ako svoju hlavnú námornú základňu ( Real Apostadero de Marina ) pre južnú časť Atlantického oceánu s vládou nad pobrežím súčasnej Argentíny, Falklandskými ostrovmi a ostrovom Bioko v Afrike. Do konca 18. storočia zostalo Montevideo opevnenou oblasťou, ktorá je v súčasnosti známa ako Ciudad Vieja. 19. storočie Súbor:General Francisco Javier de Elío (Museo del Prado).jpg|thumb|left|Generál Elio bol guvernérom Montevidea a posledným vicekráľom Vicekráľovstva Río de la Plata. Vo februári roku 1807 sa uskutočnila Bitka o Montevideo, v ktorej Briti porazili miestne španielske oddiely a obsadili Montevideo. Španieli však už v septembri toho istého roku Britov z mesta vytlačili. Po úspešnej bitke sa guvernér Montevidea Francisco Javier de Elío rozhodol postaviť voči novému vicekráľovi Santiagovi de Liniers a vytvoril novú vojenskú vládu (chuntu) hneď po tom, ako v Španielsku začala vojna o nezávislosť. Po tom, čo bol Santiago de Liniers vymenený novým vicekráľom Baltasarom Hidalgo de Cisneros, rozhodol sa Francisco Javier de Elío zrušiť miestnu vojenskú vládu. Počas májovej revolúcie v roku 1810 a následnom povstaní obyvateľov provincií La Platy sa španielska koloniálna vláda presunula z Buenos Aires do Montevidea. Ešte v ten istý a nasledujúci rok sa uruguajský revolucionár José Gervasio Artigas spojil s revolucionármi z Buenos Aires proti Španielom. V roku 1811 sa vylodili vojenské oddiely Spojených provincií La Platy spolu s pastiermi z celého regiónu nazývanými Gaučo neďaleko mesta a začalo sa obliehanie Montevidea. Títo však odmietli poslúchnuť príkazy novej vlády, ktorá vzišla po úspešnej Májovej revolúcií a tak sa obliehanie mesta skončilo už nasledujúci rok. K odchodu vojska prispela aj zhoršujúca sa situácia v regióne Horného Peru. Španielsky guvernér opustil Montevideo v roku 1814. V roku 1816 napadli oslobodené územie Portugalci. V roku 1821 bolo toto územie obsadené vojenskými oddielmi z Brazílie nazývanými Banda Oriental. Nezávislosť regiónu obnovil Juan Antonio Lavalleja v roku 1825 spolu so svojimi vojenskými oddielmi nazvanými Treinta y Tres Orientales, teda Tridsaťtri Orientálcov. V roku 1828 bol vytvorený nový nezávislý štát s názvom Uruguaj, pričom Montevideo sa stalo jeho hlavným mestom. V roku 1829 začala demolácia mestských opevnení a boli vytvorené plány na rozšírenie mesta za pôvodne opevnené mesto Ciudad Vieja. Nová časť sa mala nazývať "Ciudad Nueva", teda nové mesto. Rozširovanie mesta však prebiehalo veľmi pomaly z dôvodu udalostí, ktoré mali nastať v ďalšom období. Mesto z pohľadu kotviska lodí pred miestnym prístavom (1820). 30. roky 19. storočia boli v Uruguaji v znamení konfrontácie medzi dvoma revolucionármi Manuelom Oribem a Fructuosom Riverom. Títo pred tým bojovali proti Brazílskemu cisárstvu a po bojoch sa stali tzv. caudillo, teda de facto vládcami svojich frakcií. Politika krajiny bola rozdelená medzi Blancos (Bieli) vedených Oribem, ktorých reprezentovala politická strana Partido Nacional a Colorados (Červení), ktorých zas reprezentovala strana Partido Colorado. V roku 1838 bol Oribe donútený rezignovať z postu prezidenta, následne vytvoril povstaleckú armádu, čím sa začala dlhá občianska vojna, ktorá skončila až v roku 1851. Montevideo bolo v tomto období sužované dlhým obliehaním, ktoré trvalo od roku 1843 až do roku 1851, teda do samotného konca občianskej vojny. Mesto bolo počas tejto doby zásobované iba po mori Britmi a Francúzmi. Oribeho podporoval konzervatívny guvernér Buenos Aires Juan Manuel de Rosas. Vďaka tomu sa Oribemu podarilo obkľúčiť stúpencov strany Colorado v Montevideu, kde boli na druhej strane títo podporovaní légiami z Francúzska, Talianska, Baskicka a jednotkami z Brazílie. Až v roku 1851, keď obkľúčeným oddielom pomohli opozičné jednotky z Argentíny, ktoré bojovali proti de Rosasovi, sa obliehanie mesta skončilo a Oribe bol porazený. Avšak boje pokračovali v roku 1855, keď Blancos znova získali silu. V krajine sa tak bojovalo až do roku 1865. Potom už strana Colorado získala znova moc, ktorú si udržala až do polovice 20. storočia. Po ukončení bojov nastalo obdobie rastu a konečne začalo dlho plánované rozšírenie mesta. Už v roku 1853 bola zriadená pravidelná dostavníková linka, ktorá spájala Montevideo s vtedajším mestom Unión (toto je v súčasnosti už štvrťou samotného Montevidea), zároveň bolo vytvorené prvé pouličné osvetlenie v meste. Medzi rokmi 1854 a 1861 bola vybudovaná prvá verejná kanalizácia. V roku 1856 bolo postavené divadlo Teatro Solís. V roku 1861 boli k mestu pripojené osady Aguada a Cordón. V roku 1866 bola zriadená telegrafná linka spájajúca Montevideo s Buenos Aires. V roku 1867 bola postavená tzv. socha mieru La Paz na námestí Plaza Cagancha a most Paso Molino. V roku 1868 bola otvorená konská dráha (predchodca električky ťahaná koňmi), ktorá spájala Montevideo s mestom Unión, plážovým rezortom Capurro a priemyselnou osadou Villa del Cerro, vtedy nazývanou Cosmopolis. V tom istom roku bol otvorený aj prístavný trh Mercado del Puerto. V roku 1869 bola spustená železničná trať spájajúca štvrť Bella Vista s mestom Las Piedras. Súčasne boli v tom istom roku vytvorené nové štvrte Colón Sudeste, Nuevo París a La Comercial. Verejná vodáreň bola postavená v roku 1871, v roku 1878 bol otvorený bulvár Circunvalación, ktorý išiel skoro cez celé mesto. V roku 1885 dostal svoje súčasné meno bulvár Artigas. V roku 1881 bola pripojená ďalšia oblasť, Los Pocitos. Prvé telefónne linky boli zapojené v roku 1882 a elektrikou napájané verejné osvetlenie vystriedalo plynové v roku 1886. O dva roky neskôr bola otvorená aj dostihová dráha Hipódromo de Maroñas. O ďalší rok neskôr boli vytvorené ďalšie tri nové štvrte mesta. V roku 1891 bola vytvorená štvrť Peñarol. V nasledujúcom roku boli vytvorené štyri nové štvrte. V roku 1894 bol otvorený nový väčší prístav a v roku 1897 bola otvorená nová hlavná železničná stanica Estación Central General Artigas. 20. storočie Súbor:Palaciosalvouruguay.jpg|thumb|Palacio Salvo, jeden zo symbolov rastu mesta zo začiatku 20. storočia. Na začiatku 20. storočia imigroval do mesta veľký počet nových prisťahovalcov. Títo prichádzali predovšetkým zo Španielska a Talianska, no desaťtisíce ich prichádzali aj zo strednej Európy. V roku 1908 bolo až 30% z vtedajšej populácie mesta (ktorú tvorilo 300 000 obyvateľov) narodená v zahraničí. V tejto dekáde sa mesto rýchlo rozširovalo do všetkých strán, boli vytvorené ďalšie nové štvrte a viaceré osady a mestečká, ktoré boli vtedy samostatné, boli pohltené rozširujúcim sa Montevideom. Počas prvých dekád 20. storočia prechádzal Uruguaj rozsiahlymi sociálnymi zmenami, ktoré mali vplyv predovšetkým na mestské prostredie. Spolu s týmito zmenami sa v roku 1907 uzákonilo právo na rozvod a v roku 1932 volebné právo pre ženy. V roku 1910 sa začalo so stavbou tzv. Rambla de Montevideo, čo je najdlhší chodník na svete, ktorý meria až 22,2 kilometra. Rambla de Montevideo prechádza po celý čas popri pobreží mesta. V tomto období boli spustené elektrikou poháňané električky. V rovnakom roku prebehol aj veľký štrajk vodičov električiek, pracovníkov bánk a prístavných robotníkov. Zároveň sa zaviedol inštitút intendancie, čo je pomenovanie pre departmenty v krajine. Na ich čele stojí intendant departmentu. Intendanti sú volení občanmi. Veľmi dôležitým bolo tiež otvorenie nového prístavu v meste. V roku 1913 dosahovali hranice mesta už okraj celého miestneho zálivu. V priebehu 20. rokov bola postavená budova uruguajského parlamentu Palacio Legislativo, v meste pristálo prvé lietadlo - hydroplán zo Španielska a bol položený základný kameň štadióna Estadio Centenario, kde uruguajská reprezentácia, ako aj miestne kluby získali najväčšie úspechy. Počas druhej svetovej vojny sa stal neďaleko Montevidea známy incident, keď priplával nemecký ťažký krížnik Admiral Graf Spee do 200 kilometrov vzdialeného plážového mestečka Punta del Este. Tam sa odohrala námorná bitka s britskými loďami, po ktorej musel poškodený nemecký krížnik odplávať do prístavu v Montevideu, keďže Uruguaj bol neutrálna krajina. Aby nemecký kapitán zabránil strate posádky v bitke, o ktorej bol presvedčený, že ju prehrá, rozhodol sa potopiť vlastnú loď. Vrak lode leží do súčasnosti v blízkosti Montevidea, niektoré jeho časti však už boli vyzdvihnuté a nachádzajú sa na rôznych miestach v Montevideu. V polovici 50. rokov sa Uruguaj dostal do ekonomických problémov. Pokles zaznamenalo aj Montevideo. Situácia sa zhoršila v roku 1968, kedy bol zlý stav v krajine ešte viac negatívne ovplyvnený sociálnymi a politickými násilnosťami. Krajinu sužovali incidenty ľavicovej organizácie Tupamaros a neskôr v 70. a 80. rokoch vláda vojenskej chunty. Od 60. rokov do konca vlády vojenskej chunty v roku 1985 boli vládou zavraždené stovky ľudí, prípadne stovky iných zmizli. Od roku 1974 zmizli ďalšie stovky Uruguajčanov v susednej Argentíne, kde sa k moci dostala taktiež vojenská chunta. V roku 1980 prisľúbila chunta prijatie novej ústavy. Tieto zmeny však záviseli od výsledkom referenda, ktoré však nedopadlo podľa predstáv chunty, čo ju začalo postupne oslabovať, až kým sa nezrútila, čo viedlo k návratu k demokracií. V 80. rokoch navštívil Montevideo dvakrát pápež Ján Pavol II. 21. storočie V roku 2002 Montevideo negatívne ovplyvnila banková kríza. Po fámach o možnej insolvencii niektorých bánk nastala panika medzi občanmi Uruguaja, ktorí si začali hromadne vyberať svoje vklady. Tým vznikla hrozna krachu bánk a kolapsu celého bankového systému, na čo reagovala vláda a zmrazila všetky bankové operácie v krajine. Kríza vznikla z dôvodu veľkej závislosti ekonomiky Uruguaja na susednej Argentíne, ktorá sa sama dostala do ekonomickej krízy v roku 2001. Až 33% všetkých vkladov v krajine bolo vybraných z finančného systému. Z tohto dôvodu zostalo päť bankových inštitúcií insolventných. Montevideo, ale aj celá krajina, sa však postupne z krízy dostali, v roku 2017 mesto zaznamenalo 15 rokov nepretržitého ekonomického rastu, čím sa Montevideo stalo konzistentne mestom s najvyššou kvalitou života v celej Latinskej Amerike, keď bolo takto hodnotené desať rokov po sebe. Деловой район Монтевидео.jpg|World Trade Center Montevideo Puerto_del_Buceo_6.JPG|Pohľad na modernú časť mesta z prístavu Torre_Antel_Atardecer.jpg|Torre de las Telecomunicaciones meria 157 metrov a je tak najvyššia budova v krajine


Svätý Tomáš (mesto)

Context: Populácia Obyvatelia mesta sú prevažne černosi a mulati. Prevažne patria k etniku Forro. Väčšina Portugalcov (asi 4 000) sa po vyhlásení nezávislosti z mesta odsťahovala naspäť do Európy. Tento odliv pol čiastočne kompenzovaný prílivom utečencov z Angoly. Tabuľka, ktorá ukazuje stav obyvateľstva mesta v rôznych obdobiach: Rok 1950 1960 1970 1975 1980 1984 1990 1991 2000 2003 2005 2008 Počet obyvateľov 5 607 5 714 17 380 25 000 20 000 34 997 42 331 43 420 49 997 53 300 56 166 62 531


Elvas (mesto)

Context: Introduction  Elvas je mesto (cidade) v Portugalsku v údolí rieky Guadiana. Je vzdialené vzdušnou čiarou od Lisabonu a len od španielskeho mesta Badajoz. Je najdôležitejším mestom dištriktu Portoalegre. Mesto dostalo mestské práva v roku 1513. Je to prosperujúce a živé mesto s rozvinutou zdravotníckou, školskou a športovou infraštruktúrou.


Salvador (mesto)

Context: Introduction  Salvador de Bahia (celým názvom São Salvador da Bahia de Todos os Santos ) je hlavné mesto brazílskeho spolkového štátu Bahia. Nachádza sa na polostrove oddeľujúcom vody Atlantického oceánu a Zátoky všetkých svätých (Baía de Todos-os-Santos). Je významným brazílskym prístavom a centrom obchodu. V roku 2015 tu žilo 2 921 087 obyvateľov, čím je tretím najväčším mestom Brazílie. Historické centrum okolo mestskej štvrti Pelourinho s mnohými stavbami v renesančnom a barokovom štýle je od roku 1985 zapísané na zozname svetového dedičstva UNESCO. Mesto bolo založené roku 1549 a do roku 1763 bolo hlavným mestom portugalskej kolónie. Vzhľadom k svojmu prednostnému postaveniu počas koloniálneho obdobia sa v meste stretávali indiánske, európske a africké kultúrne vplyvy. Mesto je dodnes jedným z centier africko-brazílskej kultúry. Zástavba Salvadora je rozdelená medzi Dolné a Horné mesto, medzi ktorými je výškový rozdiel až 80 m a ktoré spája známy výťah Lacerda. S mestom je spojený spisovateľ Jorge Amado, ktorý vo svojich knihách opisuje svojráznu atmosféru mesta, charakteristickú prelínaním jednotlivých kultúr.


Bissau

Context: Dejiny Vzniklo v roku 1687 ako portugalská opevnená pošta a centrum obchodovania s otrokmi . V roku 1941 si vymenilo titul hlavného mesta s mestom Bolama. Mesto má medzinárodné letisko, je sídlom malej univerzity a výskumného ústavu. Počas občianskej vojny v krajine (1998 – 1999) bola veľká časť mesta zničená a väčšina obyvateľstva utiekla do vnútrozemia. Na začiatku 21. storočia, sa pomalým tempom obyvateľstvo z veľkej časti vrátilo.


Buenos Aires

Context: Územné členenie Mesto je rozdelené na administratívne účely na štvrte, tzv. "barrios". Tieto vychádzajú z pôvodného členenia na katolícke farnosti, teda "parroquias". Vo všeobecnosti sa tieto štvrte nazývajú "Cien barrios porteños", teda "sto štvrtí porteño", čo vyplýva z populárnej piesne zo 40. rokov 20. storočia. Avšak Buenos Aires sa skladá v skutočnosti iba zo 48. barrios. Potom sú tu ešte menšie územné celky v rámci každej štvrte. Niektoré z nich majú pomerne dlhú históriu, iné vznikli iba nedávno pri výstavbe. Príkladom je štvrť Palermo, čo je najväčšia štvrť v Buenos Aires, ktorá bola rozdelená na viacero barrios. Novší systém rozdelil mesto na 15 komún ("comunas"). 400px 400px


Puerto Madero

Context: Polohopis Puerto Madero je jednou zo 48. mestských častí ("barrios") tzv. Autonómneho mesta Buenos Aires. Nachádza sa vo východnej časti mesta priamo na pobreží Río de la Plata. Poloha tejto časti, keďže sa nachádza v blízkosti historického centra mesta, no zároveň je na pobreží, robí z tejto časti jednu z najlukratívnejších štvrtí Buenos Aires. Južne (juhozápadne) sa nachádza štvrť La Boca, západne hraničí táto časť so štvrťami San Telmo, Monserrat a San Nicolás. Na severozápade sa nachádza časť Retiro. Z ostatných strán je Puerto Madero obklopené Río de la Plata. V tejto mestskej časti sa nachádza tiež prírodná rezervácia Reserva ecológica de Buenos Aires.


Salto (department)

Context: Zoznam miest a obcí v departmente Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011. Názov Obyvateľstvo Salto 104 011 Constitución 2 762 Belén 1 926 San Antonio 877 Colonia 18 de Julio 750 Migliaro 733 Albisu 544


Monserrat (Buenos Aires)

Context: História História mestskej časti Monserrat siaha do úplných počiatkov mesta Buenos Aires. Keď v roku 1580 expedícia pod vedením Juana de Garaya druhýkrát založila Buenos Aires, bola hlavná časť novej osady a pevnosť umiestnená práve na území tejto mestskej časti. Samotná pevnosť bola postavená v roku 1594, v roku 1608 na miesto dorazili misionári z rádu Jezuitov. Tí začali v roku 1686 budovať prvý kostol v meste, ktorý bol dokončený v roku 1722 a vysvätený v roku 1734. Súčasne otvorili prvú školu a knižnicu, kde sa v tých časoch poskytovalo jediné vzdelanie v meste. Následne sa začali do rastúceho mesta presúvať aj iné kresťanské rády. Z nich najvýznamnejším bolo katalánske Bratstvo Panny Márie Montserratskej, ktorej kostol dal pomenovanie celej štvrti. Počas 18. storočia a časti 19. storočia bola štvrť známa ako "Barrio del Tambor" alebo "Barrio del Mondongo" z dôvodu veľkého počtu afrických otrokov, ktorí tu v tej dobe žili. V Monserrate sa nachádza budova Cabilda, teda mestského úradu, kde začala v roku 1810 Májová revolúcia, ktorá znamená začiatok nezávislosti Argentíny. Následný vývoj Buenos Aires však nebol až taký rýchly, keďže krajina čelila dlhým vnútorným, ale i vonkajším konfliktom. Väčší rozvoj nastal po roku 1875, kedy sa začala Argentína ekonomicky vzmáhať. V roku 1886 bola dokončená stavba prezidentského paláca Casa Rosada, následne dostalo aj priľahlé námestie pomenovanie Májové námestie, teda Plaza de Mayo, po úspešnej revolúcii z mája 1810. S rozvojom mesta a krajiny už bolo historické centrum v Monserrate nedostačujúce pre novú metropolu. Začalo sa teda s masívnymi búracími prácami, ktorých cieľom bolo predovšetkým vytvoriť miesto pre nový bulvár Avenida de Mayo, ktorý bol otvorený v roku 1894. Následne boli na tomto bulvári otvorené prvé stanice nového metra, ktoré bolo budované na začiatku 20. storočia. Keďže aj historicky je táto mestská časť centrom vlády mesta a krajiny, aj mnohé nové vládne budovy boli teda budované práve tu. Vďaka tomu dostal Monserrat vzhľad európskych metropol. V polovici 20. storočia sa štvrť začala meniť, z jej západnej časti začali odchádzať úrady a obyvatelia a prichádzali sem skôr umelci, ktorí západ Monserratu pretvorili na bohémsku časť, kde je množstvo miest určených pre tango a iné umelecké aktivity. Umelci sem prichádzali predovšetkým pre nízke nájomné a blízkosť k úplnému centru mesta. V poslednom období sa Monserrat stal jedným z cieľov turistov, ktorí vyhľadávajú nie len oblasť okolo Májového námestia, ale aj iné časti tejto štvrti, napríklad obchodné ulice, ktorých je tu niekoľko. Monserrat je tiež centrom španielskej kultúry v Buenos Aires. Na konci 20. storočia začala vláda investovať do obnovy historickej časti Buenos Aires, vďaka čomu sa aj časť Monserrat začala revitalizovať a obnovovať.


Maldonado (department)

Context: Zoznam miest a obcí v departmente Tabuľka zobrazuje najväčšie sídla departmentu v poradí podľa počtu obyvateľov zistených pri sčítaní ľudu v roku 2011. Názov Obyvateľstvo Maldonado 62 590 San Carlos 27 471 Pinares – Las Delicias 9 819 Punta del Este 9 277 Piriápolis 8 830 Cerro Pelado 8 177 Pan de Azúcar 6 597 San Rafael – El Placer 3 146 La Capuera 2 837 Aiguá 2 465 Barrio Hipódromo 1 973 Villa Delia 1 703 La Sonrisa 1 562 Balneario Buenos Aires 1 551 El Tesoro 1 396 Playa Grande 1 031 Barrio Los Aromos 956 Gregorio Aznárez 944 Punta Ballena 750 Gerona 679 Playa Hermosa 611


Puerto Madero

Context: Názov Názov mestskej časti je odvodený od mena miestneho obchodníka Eduarda Madera, ktorý vymyslel tri projekty na výstavbu nového mestského prístavu, ktorý by nahradil starý prístav v štvrti La Boca. Víťazný projekt vybral priamo prezident republiky Julio Argentino Roca v roku 1882, čo znamenalo začiatok výstavby súčasného Puerto Madero.


Santiago de Guayaquil

Context: Turistické zaujímavosti  El Malecón 2000 - obnovené historické nábrežie z čias Simona Bolívara. El Palacio Municipal - je umiestnený na Malecón a sústreďuje politickú úrady mesta a provincie. Budova je v neoklasicistickom štýle a je považovaná za architektonicky najvýznamnejšiu budovu v krajine. Las Peñas Neighborhood - sa nachádza v severovýchodnom konci centra mesta, je umeleckým centrom mesta. Mnoho zo 400 rokov starých budov bolo premenených na umelecké galérie a je tu niekoľko spomenutia hodných umeleckých štúdií. Prechádzka touto historickou časťou sprostredkuje človeku pohľad do minulosti Guayaquil. Mercado Artesanal - najväčší umelecký trh v meste. Trh je budova s 240 obchodmi, ktorá zaberá celý blok na ulici Baquerizo Avenue, medzi ulicami Loja a Juan Montalvo. Predajcovia predávajú domorodé remeselnícke umenie, šperky a maľby. Parque Centenario - umiestnený na ulici 9 de Octubre, medzi Lorenzo de Garaycoa a Quito, toto je najväčšie centrum zaberajúce 4 bloky mesta. Poskytuje tienisté útočištia pred rovníkovým slnkom, s obrovskými stromami skláňajúcimi sa nad chodníkmi a trávnikmi. Ústrednej časti parku dominuje socha Liberty (Slobody). Parque Seminario - nachádzajúci sa na 10 de Agosto Avenue a Chile, je domovom veľkého počtu iguanas, niektoré z nich dosahujú 5 stôp do dĺžky. Každé popoludnie prinášajú robotníci ovocie a zeleninu, aby prilákali iguanas zo stromov tak, aby ich mohli záujemcovia vidieť. Je tu tiež aj jazierko naplnené farebnými japonskými rybičkami tilapia. V strede parku sa nachádza socha Simóna Bolívara na koni. Bahia - najznámejší trh populárny tak medzi turistami ako aj domácimi. Poskytuje prakticky všetko, od topánok až po elektroniku. Väčšina budov v starom meste má soportales - to sú kolonády alebo arkády, ktoré poskytujú chodcom ochranu pred rovníkovým slnkom a tropickými dažďami. Veľa príťažlivých kostolov zdobí španielskym slohom ovplyvnená architektúra.


Vlasta Burian

Context: Vlasta Burian sa narodil do rodiny libereckého krajčíra a ochotníka Antonína Buriana. V Liberci prežil prvých desať rokov svojho života. V roku 1900 sa jeho rodina presťahovala do Prahy, kde sa neskôr vyučil za obchodníka na obchodnej škole. Ako syn krajčíra sa od detstva stretával s ľuďmi, ktorí mali záujem o divadlo a mal možnosť počúvať príbehy z tohto prostredia. Sám ako dieťa spieval a mal rád operu. Mladý Vlasta Burian mal takisto veľkú záľubu v športe. Vynikal najmä vo futbale (bol brankárom ligového klubu A. C. Sparta), ale takisto v cyklistike a rád hral tenis. Časom však väčšina športových aktivít ustúpila divadlu. Svoje bavičské nadanie spočiatku uplatňoval prevažne na večierkoch svojich priateľov. Jeho nadanie mu však postupne otvorilo cestu aj k verejnému vystupovaniu.


Ján Burjan

Context: Introduction  Ján Burjan ( 2. december 1886, Ružomberok – † 11. apríl 1945, Bratislava) bol slovenský architekt a politik šľachtického pôvodu, poslanec Revolučného národného zhromaždenia od 27. februára 1919 do 18. marca 1920. Narodil sa 2. decembra 1886 lekárovi Jozefovi Burjanovi a jeho manželke Amálii rod. Blahovej.


Robert Burian

Context: Introduction  Róbert Burian ( 4. apríl 1982, Nitra) je slovenský DJ, producent, ktorý pôsobí na hudobnej scéne od roku 2003. Na Slovensku je najviac známy ako tvorca hudby pre Egov letný hit „Žijeme len raz“, ktorému bol aj producentom. Úspešné sú aj mnohé jeho remixy známych slovenských i zahraničných singlov. V súčasnosti je taktiež členom švajčiarského vydavateľstva Enormous Tunes.


Emil František Burian

Context: Život Narodil sa v Plzni, kde bol jeho otec spevák. Dostal sa v Prahe na konzervatórium, do jeho majstrovskej školy. Bol členom ľavicovo orientovanej literárnej skupiny Devětsil. V rokoch 1926 – 1927 spolupracoval s Osvobozeným divadlem, odkiaľ po rozporoch s Jindřichom Honzlom spolu s Jiřím Frejkom odišli a založili si vlastné Divadlo Dada. Potom spolupracoval s Frejkovou scénou Moderní studio. V roku 1923, t. j. Vo svojich devätnástich rokoch, vstúpil z presvedčenia do KSČ, čo ovplyvnilo jeho ďalšiu činnosť, ktorá bola často až agitačná. Burianov Voiceband mal v Siene veľké úspechy Roku 1927 založil hudobne recitačný súbor Voice-band. V sezóne 1930/31 ho angažoval riaditeľ Antonín Drašar ako režiséra do divadla v Olomouci, kde Burian využíval aj svoj voiceband a sám sa tiež uplatnil ako jazzový spevák. V druhej polovici roka 1931 sa vrátil Burian krátko do Brna do Zemského divadla. Koncom roka 1933 založil divadlo D 34, kde uskutočňoval svoj program politicky vyhraneného ľavicového divadla – každý rok názov divadla posúval o jedno číslo (v roku 1935 sa teda volalo D 35 a tak ďalej až do D 41). V predvojnových rokoch okrem iného vo svojom divadle zorganizoval protestnú petíciu proti uväzneniu slávneho ruského režiséra Mejercholda, ktorý bol neskôr Stalinom zavraždený. Pre rad komunistických funkcionárov bol preto, hoci bol presvedčeným stúpencom ich hnutia, nepohodlným a nepravidelným členom. V roku 1941 bol zatknutý a celý zvyšok druhej svetovej vojny prežil v koncentračných táboroch. Najprv bol v Terezíne, potom v Dachau a nakoniec v Neuengamme (predmestie Hamburgu), tu pracoval v továrni s vojnovou výrobou, vo voľnom čase sa, podľa svojich spomienok, podieľal na organizovaní ilegálnych kultúrnych relácií pre väzňov. 3. mája 1945 sa mu za dramatických okolností podarilo zachrániť sa z lode Cap Arcona po spornom útoku britského kráľovského letectva RAF. Po vojne založil ešte divadlo D 46 a D 47, mimo týchto divadiel riadil ešte tri brnianske scény a karlínsku operetu, ktoré boli združené do tzv. Družstva divadla práce . Vo voľbách roku 1948 bol zvolený do Národného zhromaždenia za KSČ vo volebnom kraji Kladno. Zasadal tu do konca funkčného obdobia, teda do roku 1954. Roku 1951 potom, čo hrozil bezprostredný zánik jeho divadla, previedol svoje D 51 do zväzku Česko-slovenskej armády, a to sa potom stalo Armádnom umeleckým divadlom. V roku 1955 z armády odišiel a toto divadlo premenoval opäť na D 34. V povojnovej dobe sa stal jedným z popredných účastníkov nastupujúcej nomenklatúry komunistickej kultúry. Patril však k osobnostiam, ktoré boli do značnej miery režimu nepohodlné a nevypočítateľné a bol často kritizovaný sprava aj zľava. Krátko riadil týždenník Kulturní politika , v ktorom pôsobil rad neskôr známych novinárov – Antonín Jaroslav Liehm, Stanislav Budín a i. V roku 1954 bol menovaný národným umelcom. V roku 1958 navštívil ZSSR a pod vplyvom Chruščovovej kritiky Stalina a jeho praktík vystúpil v Španielskej sále Pražského hradu so zásadným sebakritickým prejavom. Bol niekoľkokrát ženatý – s prvou ženou Ludmilou Matějovskou (nar. 1902), absolventkou majstrovskej školy pražského konzervatória, sa oženil v roku 1927 a rozviedol v roku 1931. V roku 1934 sa oženil s Mariou Šubrtovou (nar. 1906), s ktorou sa zoznámil v Brne, kde študovala na Filozofickej fakulte Masarykovej univerzity. Jeho poslednou manželkou bola Zuzana Kočová. Smrť Zomrel 9. augusta 1959 v Prahe, za dosiaľ nevyjasnených okolností v štátnom sanatóriu na zlyhanie pečene.


Peter Pišťanek

Context: Životopis V 80. rokoch bol spoluzakladateľom a bubeníkom v kultovej hudobnej skupine Devínska Nová Vec. Do roku 1988 vystriedal viacero zamestnaní, najdlhšie pracoval ako strojník v kyslikárni v Slovnafte. Krátko študoval dramaturgiu, neskôr scenáristiku na VŠMU, štúdium však nedokončil. V roku 1988 pracoval ako strážca parkoviska, po Nežnej revolúcii podnikal v reklamnej branži, neskôr bol šéfredaktorom magazínu Tele-Video-Relax , textárom v reklamných agentúrach DDB Needham a Wiktor/Leo Burnett, od roku 1996 pracoval v spoločnosti Gratex International, kde bol tvorcom webových stránok (content originator), redaktorom internetového časopisu inZine, marketingovým pracovníkom a pracovníkom Quality Assurance Group tamtiež.


Vlasta Burian

Context: Literatúra (výber) <ref>http://www.vlastaburian.webz.cz/knihy.html</ref>  Antonín a Petr KRÁL: Vlasta Burian , Orbis, 1969 Emil Artur LONGEN: Král komiků , Melantrich, 1979 (2. vydanie) Vladimír JUST: Vlasta Burian , Praha, 1986 Vladimír JUST: Věc: Vlasta Burian , 1991, Ivan R. ČERNÝ: Byl jednou jeden Vlasta… aneb o králi českých komiků , vydalo nakladateľstvo Magnet, 1991, ISBN 80-85110-60-1 Jaromír TREJBAL: Z hotelu Ritz do kuchyně Vlasty Buriana , GT-Club, 1991 (reedícia: 2009, Ikar, ISBN 978-80-249-1215-8) Vladimír JUST: Vlasta Burian: Mystérium smíchu , AVČR, 1993 a 2002, ISBN 80-200-0861-6 Karel ČÁSLAVSKÝ: Filmový Vlasta Burian , Fragment, 1997 a 2000, ISBN 80-7200-159-0 informace od nakladatele Viktor KUDĚLKA: Hvězdy nad Barrandovem , Brno, 1999 Josef FRAIS a Pavel FRAIS: Vlasta Burian – Obrazový životopis , Práh, 2001, Burian vo fotografiách, hlavne zo športu a súkromia, ISBN 80-86155-65-X Ondřej SUCHÝ: Vlasta Burian – Na cestě do 21. století , Brána, 2004, ISBN 80-7243-218-4 informácie od nakladateľa Ondřej SUCHÝ, Jaromír FARNÍK: Album Vlasty Buriana , Ametyst, 2004, Burian vo fotografiách zo súkromia i z jeho diela, súčasťou je tiež CD Vlasta s kytkou , ISBN 80-85837-68-4


Vlasta Burian

Context: Diskografia <ref>http://www.vlastaburian.webz.cz/diskografie.html</ref> CD Vlasta Burian v rádiu , 1997 - Český rozhlas Osudy dobrého vojáka Švejka I. díl , 2004 - Supraphon – Burian hrá rolu poľného kuráta Otto Katze Vlasta s kytkou , 2004 - František Rychtařík) (príloha knihy Album Vlasty Buriana ) Vlasta Burian – To nejlepší , 2005 - Supraphon Vlasta Burian – Slavné melodie , 2006 - Levné knihy


Zdeněk Burian

Context: Poštové známky  obraz od Zdeňka Buriana na poštovej známke (Česká republika, 2005)


Vlasta Burian

Context: Introduction Foto hrobu na Vyšehradskom cintoríne v Prahe Vlasta Burian , vlastným menom Josef Vlastimil Burian ( 9. apríl 1891, Liberec – † 31. január 1962, Praha), známy ako Kráľ komikov , bol český divadelný herec, spevák, divadelný riaditeľ, športovec, podnikateľ, filmový herec, filmový režisér, spisovateľ a imitátor, ktorý sa vďaka svojej usilovnosti, pracovitosti, odhodlanosti a nebojácnosti vypracoval medzi skutočné hviezdy českého filmu a divadla. Bol jedným z najpopulárnejších hercov za prvej republiky a jeho obľúbenosť trvá dodnes, o čom svedčia víťazstvá v ankete o „Kráľa komikov“.


Jozef Burian

Context: Introduction Ing. Jozef Burian ( 21. september 1961, Košice – † 24. december 2021) bol slovenský manažér a politik. Bol poslancom Národnej rady SR za stranu SMER – sociálna demokracia, v rokoch 20122016 pôsobil ako štátny tajomník Ministerstva práce, sociálnych vecí a rodiny SR.


Juraj Burian

Context: Hudobná kariéra Juraj Burian študoval v rokoch 1987-91 hru na gitaru na Bratislavskom konzervatóriu u profesora Jozefa Zsapku. Okrem toho, ako jeden z mála slovenských hudobníkov, má, v rokoch 1992-95, vyštudovanú hru na gitaru na Berklee College of Music v Bostone (USA). Juraj Burian patrí medzi vyhľadávaných štúdiových hráčov. Hrá hlavne na akustickú gitaru. Okrem účinkovania v množstve hudobných projektov v rôznych hudobných žánroch, Juraj Burian hral v rokoch 1984-85 v kapele Petra Breinera Klobása, v rokoch 1986-91 bol spolu s Matúšom Jakabčicom a Antonom Jarom súčasťou džezového tria, spolupracoval aj s Big Bandom Rádia Bratislava (1991-94), či dlhodobo, medzi rokmi 1987-92, účinkoval v Scat bande Adrieny Bartošovej. Medzi ďalšími hudobníkmi, s ktorými Juraj Burian spolupracuje je americký saxofonista Peter Cardarelli, pre speváka Marcela Palondera zložil skladbu „Kým nás máš“, s ktorou ho sprevádzal na Eurovízii 1996, spolupracoval aj s aranžérom a skladateľom Alan Roy Scottom, s Dežom Ursinym, Pavlom Hammelom, Vašom Patejdlom, Paľom Haberom, Darou Rolins, Beátou Dubasovou, hrával aj s Mariánom Vargom, Richardom Mullerom, Jurajom Tatárom, Oľgou Záblackou, či s kapelami Gravis a Lojzo a mnohými inými. Juraj Burian v rokoch 1990 a 2001 Juraj Burian od Slovenskej akadémie umenia dostal ocenenie v kategórii „Inštrumentalista roka“.


Vlasta Burian

Context: Život Vlasta Burian sa narodil do rodiny libereckého krajčíra a ochotníka Antonína Buriana. V Liberci prežil prvých desať rokov svojho života. V roku 1900 sa jeho rodina presťahovala do Prahy, kde sa neskôr vyučil za obchodníka na obchodnej škole. Ako syn krajčíra sa od detstva stretával s ľuďmi, ktorí mali záujem o divadlo, a mal možnosť počúvať príbehy z tohto prostredia. Sám ako dieťa spieval a mal rád operu. Mladý Vlasta Burian mal takisto veľkú záľubu v športe. Vynikal najmä vo futbale (bol brankárom ligového klubu A. C. Sparta), ale takisto v cyklistike a rád hral tenis. Časom však väčšina športových aktivít ustúpila divadlu. Svoje bavičské nadanie spočiatku uplatňoval prevažne na večierkoch svojich priateľov. Jeho nadanie mu však postupne otvorilo cestu aj k verejnému vystupovaniu.


Česká literatúra v rokoch 1900 – 1945

Context: Divadelná avantgarda Vznik republiky sprevádzal malý záujem o divadlo, ktorý sa postupne (po roku 1923) vrátil do normálu. Avantgardné divadlo sa pokúsilo vytvoriť nové scénické cesty. Vychádzalo jednak z kolektivizmu, dadaizmu a poetizmu. Osvobozené divadlo Emil František Burian (1904 – 1959) Pochádzal zo známej spevackej rodiny (otec bol barytonista). V 30. rokoch založil divadlo D 34 , 35 (letopočet… 39). Jeho hlavným cieľom bolo priblížiť divákovi náročné hry (Boamarchiese, Barbier zo Sevilly, Lakomec, Utrpenie mladého Werthera), ale uvádzal aj diela ako Dobrý vojak Švejk, Žobrácka opera a realizoval i vlasné hry s aktuálnou problematikou. V roku 1941 bol zatknutý a celý zvyšok vojny prežil v koncentračnom tábore. Po roku 1948 sa už nemohol aktívne zapojiť (založil ešte divadlo D 46, ale tu už bol postupne zväzovaný cenzúrou). Veľké divadlá hrali klasikov (často ruských – napr. Na Vinohradoch), Čapkove hry, ale i hry ako Žobrácka opera (Brecht), Strach a bieda tretej ríše.


Zoznam biologických článkov/Z

Context: zd Zdeněk Burian - Zdeněk Frankenberger - Zdeněk Veselovský - Zdochlinár (rod vtákov) - Zdravie - Zdvíhač (sval)


Zdeněk Burian

Context: Dielo Burianovo dielo je veľmi rozsiahle, vytvoril 10 tisíc diel určených na reprodukciu (vtedy ilustrácie a obálky pre knihy a časopisy, v tomto čísle je obsiahnutá aj prevažná väčšina jeho „pravekého“ diela), navyše vytvoril ťažko zistiteľné množstvo (radovo stovky) diel v rámci takzvanej voľnej tvorby (tu možno rátať najrôznejši veci – od rozmerných olejov až po malé kresby obdivovateľom do pamätníkov či tie najjednoduchšie prípravné skice). Nebol experimentátor, zdokonaľoval iba svoju techniku, snažil sa, aby jeho dielo bolo prístupné každému. Ilustroval české vydania okolo 500 kníh (navrhol 600 knižných obálok), napríklad od autorov Foglara, Kiplinga, Londona, Maya, Štorcha alebo Verna. S paleontológom Josefom Augustom spolupracoval na mnohých paleontologických rekonštrukciách pravekých zvierat, najmä dinosaurov, a prispel tak k popularizácii tejto vednej disciplíny. Okrem toho namaľoval a ďalšie obrazy, hlavne portréty.


Ondřej Suchý

Context: Životopis Učil sa za umeleckého stolára a začínal ako aranžér a reklamný výtvarník. V šesťdesiatych rokoch pracoval v Čs. televizi Praha, vo Vysielaní pre deti a mládež , najskôr ako asistent scény, tiež ako asistent réžie, na pevný úväzok potom ako asistent produkcie (do roku 1967). V rokoch 1968 – 1970 bol redaktorom časopisu Sedmička (neskôr Sedmička pionýrů ), od roku 1971 sa stal novinárom na voľnej nohe. V rokoch 1978 – 1991 redigoval sobotnú humoristickú prílohu denníka Svobodné Slovo , KVÍTKO . Od druhej polovici šesťdesiatych rokov začal písať o svete grotesky a zábavného priemyslu tridsiatych rokov. S časopisom Kino spolupracoval už od roku 1962 (až do jeho zániku). Bol tiež autorom mnohých televíznych programov – napríklad Kavárnička dříve narozených , Dům plný písniček , Malý televizní kabaret , Holky, kluci, komici a iné. V súčasnej dobe pracuje v Českom rozhlase 2-Praha ako externý redaktor – Redakce slovesného vysílání . S Čs. rozhlasom začal spolupracovať už v Plzni, a to od roku 1962. Od deväťdesiatych rokov pripravuje a uvádza dva svoje stále programy: zábavný týždenník PADESÁTNÍK a program Nostalgické muzeum zábavy , v ktorom spovedá svojich hosťov – spevákov, hercov, hudobníkov, režisérov a spisovateľov. V roku 1993 získal za svoje programy cenu Prix Bohemia Radio a v roku 1999 Národní cenu Prix Bohemia Radio . Vydal približne tri desiatky knižiek (napr. Exkurze do království grotesky , Vlasta Burian na cestě do 21. století , Oldřich Nový přichází , Werichův Golem a Golemův Werich , Velká kniha o Chaplinovi , Z klobouku doktora Šlitra , František, co Nepil pivo , Ljuba Hermanová , Účtenka z Kavárničky dříve narozených , Inka Zemánková , Pár halířů z Padesátníku a iné. – pre deti: Kupte strunu za korunu , Chytila Dáda žížalu Jůlii , Dáda má kosa Oskara a iné.) Je autorom viac ako 600 textov piesní (od roku 1970 zastupovaným OSA, teraz členom OSA a 2. miestopredsedom Hudobnej nadácie OSA). V roku 1998 získal Zlatú dosku Supraphonu za výber a zostavu MC/CD filmových pesničiek Rozvíjej se poupátko . Má rád klaunov a komikov – filmových, kabaretných, cirkusových – a v súčasnej doba sa intenzívne zaoberá mapovaním histórie zábavného umenia v Česku z rokov štyridsiatych, päťdesiatych a šesťdesiatych. Najviac si považuje to, že sa mohol zoznámiť a spriateliť s arménskym klaunom a mímom Leonidom Jengibarovom, švajčiarskym klaunom a mímom Dimitrim a s veľkými osobnosťami českej filmovej a divadelnej komédie Janom Werichom a Oldřichom Novým. Spolupracoval na memoároch Ljuby Hermanovej, Felixa Holzmanna, Svatopluka Beneša (pre čas. Kino ), Hany Vítovej (pre prílohu Svobného Slova ) a Rudolfa Cortésa (spolu s jeho dcérou Dášou Cortésovou).


Saze (skupina)

Context: Hudobníci  Jiří Burian (1966-2008) – spev, gitara, sitár, zobcová flauta, ústná harmonika Milan Vokřínek (1966-1971) – spev, gitara Jan Nádvorník (1972-1978) – spev, gitara Adolf "Andy" Seidl (1979-1980) – gitara Jiří Nepomucký (1980-1981) – gitara Jindřich Vobořil (2002) – basgitara Jiří Kopernický (2002) – bicie Milan Krištof (2002) – gitara


Jaroslav Marvan

Context: Filmová kariéra Účinkoval vo viac než 200 filmoch a stal sa jedným z najobsadzovanejších českých hercov. Prvý film sa volal Falešná kočička (1926) a posledný Noc na Karlštejně z roku 1973. Hral takmer vo všetkých Burianových filmoch. Vystupoval tiež v televíznom seriáli Hříšní lidé města pražského , kde stvárnil postavu kriminálneho radu Vacátka.


Povstanie Nika

Context: Povstanie Nika alebo Niká (gr. Στάσις τοῦ Νίκα Stasis ton Níka, v preklade Zvíťazíš!, resp. Buď víťazom!) bolo povstanie konštantínopolského obyvateľstva proti cisárovi Justiniánovi I. v roku 532. Pomenované bolo podľa rovnomenného pokriku povstalcov. Príčinou povstania bol odpor proti tvrdej fiškálnej politike cisára Justiniána I. (t.j. zvyšujúcim sa daniam) a neobľúbenosť byzantských úradníkov, ktorí Justiniánove reformy symbolizovali. Podnet k povstaniu avšak vyšiel zo zdanlivo málo závažnej bitky hipodrómskych frakcií (dém) Modrých a Zelených. Mestská posádka bitku potlačila a hlavných iniciátorov zajala a boli odsúdení na smrť. Dvom účastníkom sa podarilo poprave uniknúť a požiadať o azyl v neďalekom chráme. Po tom, čo boli aj títo dvaja iniciátori hliadkou v chráme internovaní sa Zelení a Modrí spojili a požadovali odstúpenie troch najnenávidenejších úradníkov - Jána Kapadóckeho, Triboniána a eparchu (mestského prefekta) Eudaimonia. Cisár Justinián požiadavky vzbúrencov prijal, avšak dav sa neupokojil a v meste sa započalo besnenie. Povstalci zapálili viacero budov, mimo inými starú Hagiu Sofiu, Hagiu Irenu, budovu senátu, bránu cisárskeho paláca Chalke, či Zeuxippove kúpele. Popolom ľahla takmer tretina mesta. Situácia sa vyhrotila i tým, že rozvášnený dav z paláca vyvliekol synovca cisára Anastasia Hypatia a i napriek jeho protestom ho učinili v Hipodróme cisárom. Cisár Justinián, ktorý situáciu nezvládol chcel mesto opustiť spolu s jeho prívržencami opustiť, avšak pre odhodlanosť jeho ženy Theodory sa rozhodol proti povstaniu potlačiť. Nariadil preto generálom Belisarovi a Mundovi, aby so svojimi vojskami vytiahli proti povstalcom, V krvavých jatkách, ktoré nasledovali padlo podľa dobových odhadov (Ján Malalas a Prokopios Cézarejský) vyše 30 000 povstalcov, povstanie však bolo potlačené. Povstalecký cisár Hypatius bol spolu s jeho bratom popravený a vplyv dém výrazne upadol. Pravdepodobne do roku 537 sa v Konštantínopole neuskutočnili ani preteky vozotajov. Následne po povstaní sa cisár Justinián mohol orientovať na zahraničnú politiku, a keďže bolo hlavné mesto  Konštantínopol poničené, tak i jeho obnove v novom byzantskom umeleckom štýle.


Pražské povstanie (1945)

Context: Introduction  Pražské povstanie alebo Májové povstanie pražského ľudu bolo ozbrojené povstanie českých antifašistov, ktoré sa začalo 5. mája 1945 v Prahe, bolo súčasťou Májového povstania českého ľudu v roku 1945. V tomto období sa prakticky skončila bitka o Berlín a pád Tretej ríše bol zrejmý. V oblasti Čiech a Moravy sa však ešte stále nachádzalo početné nemecké vojsko skupiny armád Stred pod velením generála Schornera, ktoré sa pokúšalo tiesnené Červenou armádou ustúpiť, alebo sa prebojovať na západ a vzdať sa anglo-americkým jednotkám, ktoré dosiahli rieku Labe. 5. mája povstalecké sily usúdili, že Červená armáda, je už na dosah a začali povstanie. Ich slabo vybavené a nevycvičené oddiely však prebrali kontrolu nad značnou časťou Prahy a rýchlo tam vybudovali barikády. Povstalcom v kritickej fáze povstania (6.-7.5.) pomáhali aj jednotky generála Vlasova, ktoré sa v okolí Prahy nachádzali. Nemcov povstanie zaskočilo ale vzhľadom na to, že Prahu potrebovali ako komunikačný uzol rozľahlého okolia, boli ju nútení čo najskôr znovu získať späť. Na Prahu začali tlačiť zadné voje jednotiek ustupujúcich pred Červenou armádou. K ťažkým bojom došlo pred budovou Československého rozhlasu na Vinohradoch, odkiaľ povstalci volali na pomoc spojencov aj sovietske vojská ako aj na dnešnom moste Barikádnikov. Západní spojenci boli Prahe bližšie ako sovietske vojská, Praha ale ležala na sovietskej strane demarkačnej línie a tí odmietli zásah spojencov. Sovietske vojská zatiaľ uskutočnili Pražskú útočnú operáciu a prebili sa do Prahy. 8. mája však bolo medzi nemeckými vojskami a povstalcami dohodnuté prímerie, v ktorom sa Nemci zaviazali vyprataním mesta, pokiaľ im povstalci umožnia voľný prechod na západ. Prímerie sa však nevzťahovalo na frontové jednotky, ktoré sa sťahovali ku Prahe. 9. mája k mestu dorazili vojaci 1. ukrajinského frontu pod vedením Ivana Koneva, tankové armády Rybalka a Leljušenka a boje sa znovu rozhoreli. Tankové jednotky rýchlo prenikli do mesta a veľkú časť z neho čoskoro oslobodili. Boli to posledné z väčších bojov druhej svetovej vojny na európskom bojisku.


Ilindensko-preobraženské povstanie

Context: Výsledok povstania Povstanie malo vážne politické dôsledky pre Bulharské kniežatstvo. Nemohlo ho podporiť, pretože sa obávalo plnej medzinárodnej izolácie. Neúspech tejto veľkej oslobodzovacej akcie prinútil cára Ferdinanda I. a vládu uznať, že jediná nádej ako dosiahnuť slobodu a národné zjednotenie bulharského národa, je vo vojne proti Osmanskej ríši. Chybou povstania bolo, že vypuklo skôr ako bola na neho krajina a jej obyvateľstvo na to pripravené. Masové povstanie vypuklo iba v dvoch okresoch a preto nebolo úspešné.


Toplické povstanie

Context: Povstanie Povstanie zahŕňalo toplickú, jablanickú a jastrebackú oblasť a východné a stredné časti pohoria Kopaonik. Povstalci oslobodili mestá Kuršumlija (27. februára), Lebane (1. marca), Prokuplje (3. marca) a Blace (5. marca). Povstanie sa postupne rozšírilo do oblastí na pravom brehu rieky Zapadna Morava a oblastí miest Sokobanja a Svrljig v priľahlom údolí. 12. marca začal bulharský protiútok pod vedením Aleksandra Protogerova, vrátane jednotiek VMRO vedených Taneom Nikolovom. Najnásilnejšie akcie podnikli počas bojov bulharské polovojenské jednotky, ktoré riadil bulharský dôstojník a veliteľ VMRO Todor Aleksandrov. Po niekoľkých dňoch bojov vstúpili 14. marca Bulhari do mesta Prokuplje a 16. marca vojaci rakúsko-uhorskej armády do Kuršumlije. Do 25. marca sa okupačným silám podarilo obnoviť poriadok v celej vzbúrenej oblasti. V jednotlivých bitkách padli dokopy tisícky ľudí, pričom v prevažnej väčšine išlo o civilné obete. V apríli 1917 zaútočil Pećanac so svojimi partizánmi na vlakovú stanicu, 15. mája dorazil k predvojnovej srbsko-bulharskej hranici a napadol Bosilegrad, ktorý nechal vypáliť. Následne sa stiahol do Rakúsko-Uhorskom kontrolovaného regiónu Kosova. V júni spustili spojenci nové boje na macedónskom fronte, srbskej armáde sa však nepodarilo prelomiť bulharské obranné pozície. Po tom, čo dal o sebe nakrátko vedieť na prelome septembra a októbra 1917, Pećanac opäť zmizol. V októbri rakúsko-uhorské velenie vytvorilo albánske polovojenské oddiely s cieľom zajať zvyšok srbských povstalcov ukrývajúcich sa v horách. V nich v decembri 1917 padol v boji Kosta Vojinović. Srbská poštová známka k príležitosti 100. výročia Toplického povstania. Ešte pred oslobodením Srbska padlo v bojoch veľa povstaleckých vodcov. Okrem Vojinovića sa konca vojny nedožili ani Uroš Kostić, Jovan Radović či Milinko Vlahović, jediným preživším sa stal Kosta Pećanac. Jeho rola v povstaní bola počas existencie Juhoslovanského kráľovstva romantizovaná a často bol uvádzaný ako samotný iniciátor a vodca povstania. Napriek jeho spornej úlohe v ňom však Pećanac dokázal svoju účasť v povstaní využiť na to, aby sa po vojne dostal do popredia četnickej organizácie a neskôr ju i sám viedol.


Septembrové povstanie

Context: Príčiny neúspechu povstania V konečnom dôsledku sa do povstania išlo predovšetkým s podporou komunistických sympatizantov a ľudí, ktorí boli nespokojní s dedinským obyvateľstvom. Celá idea povstania však bola samovražedným bláznovstvom nadiktovaným cudzími záujmami boľševikov. Povstanie nemohlo mať úspech, pretože bulharská armáda a vláda bola proti komunistom a nešla v šľapajach Komiterny. Navyše susedné štáty Bulharska od zainteresovanosti Sovietskeho zväzu čakali iba výhodu, ale zväz nemohol byť nápomocný, pretože jeho pokusy nastoliť komunizmus v Nemecku a Maďarsku - v štátoch, ktorých miestna armáda mala v povstaní pomôcť - neboli úspešné. Súbor:Septemvri1923arestuvani.jpg|thumb|Zajatí povstlaci v meste Vraca na jeseň v roku 1923. Nespokojnosť bulharskej vlády bola teda príčinou prečo povstanie bolo dedinské a nie ako súdruhovia z BKS vopred zamýšľali - vojenské.


Májové povstanie českého ľudu

Context: Introduction  Májové povstanie českého ľudu (; iné názvy: Májové povstanie (v roku 1945), České národné povstanie (v roku 1945), České povstanie v máji 1945 ) bolo otvorené ozbrojené vystúpenie českého a moravského ľudu proti nacistickým okupantom (a ich kolaborantom) od 1. mája do 9../11. mája 1945, teda v posledných dňoch druhej svetovej vojny. Na čele stála Česká národná rada. Začalo sa 1. mája 1945 lokálnymi vzburami v niektorých moravských a českých mestách (Přerov, Nymburk). 3. mája sa rozšírilo do severovýchodných Čiech (Železný Brod, Semily, Jilemnice), o deň neskôr do oblasti Kladna a 5. mája vyvrcholilo formou tzv. Pražského povstania (pozri samostatný článok), ktoré trvalo do 9. mája 1945 a bolo signálom na povstanie Čechov a Moravanov na celom okupovanom území. Hoci Nemci kapitulovali Českej národnej rade už 8. mája, viacero nemeckých jednotiek kapituláciu ignorovalo a povstanie sa preto skončilo až oslobodením Prahy sovietskymi vojskami ráno 9. mája 1945. V dňoch 9. a 11. mája 1945 pokračovali ešte prestrelky medzi Nemcami a domácim obyvateľstvom.


Česko-slovenský odboj

Context: Pozri aj  odboj povstanie rezistencia Slovenské národné povstanie


Slovenské národné povstanie

Context: Zneužitie povstania Po prevzatí moci komunistami začali predstavitelia komunistickej strany systematicky falšovať fakty o povstaní. Neúmerne vyzdvihovali najmä prínos komunistických predstaviteľov odboja, ktorých prezentovali ako hlavných organizátorov a hybnú silu celého povstania. Všeobecne bagatelizovali občiansky odboj a partizánov ako celok priraďovali ku komunistickej strane. Ďalej tiež neúmerne vyzdvihovali rolu partizánov v povstaní, príslušníkov a najmä velenie 1. česko-slovenskej armády na Slovensku označovali za buržoáznych stúpencov exilovej vlády v Londýne a ich činnosti systematicky prikladali vedľajší význam. I preto je dodnes SNP mnohými považované za komunistické povstanie.


Povstanie Makabejcov

Context: Povstanie Povstanie bolo odpoveďou na násilnú helenizáciu Judey, ktorú začal kráľ Antiochos IV. Epifanes. Zrušil náboženské výsady a stotožnil židovského boha s Diom. V roku 167 pred Kr. kňaz Matatiáš odmietol vzývanie gréckych bohov; jeho syn Júda Makabejský sa postavil na čelo povstalcov a viedol ich do úspešného boja proti Seleukovcom. Makabejci dobyli Jeruzalem, očistili a znovuzasvätili Jeruzalemský chrám. Rimania, ktorí už v tej dobe bojovali proti Grécku, uznali Hasmoneovskú dynastiu a jej nárok na Judeu.


Novembrové povstanie

Context: Introduction  Novembrové povstanie () je vžitý názov pre povstania poľského ľudu, armády a pokrokovej inteligencie proti ruskej nadvláde, ktoré prebiehalo na prelome rokov 1830 a 1831. Skončilo sa porážkou poľských povstalcov a utužením ruskej nadvlády nad časťou poľského územia, ktoré Ruská ríša získala v troch deleniach Poľsko-litovského kráľovstva.


Júnové povstanie

Context: Introduction  Júnové povstanie (po bulharsky: Юнско въстание ) je dedinské povstanie, ktoré vypuklo hneď po štátnom prevrate zo dňa 9. júna 1923. Bulharská komunistická strana v povstaní zastávala neutrálnu pozíciu keď vyhlásila, že v povstaní ide o otázku rozdelenia moci medzi mestskú a dedinskú buržoáziu. Aj napriek tomu, že v povstaní chýbala organizácia, ktorá by spolčovala povstalcov do jednej skupiny, ľudia sa rozhodli do povstania ísť sami. Navyše Bulharský národný poľnohospodársky zväz a jeho prívrženci združení v tzv. oranžovej armáde, ktorá mala za úlohu upevniť moc agrárnej strany Alexandra Stambolijskeho nebol schopný zorganizovať odpor proti štátnemu prevratu v krajine zo dňa 9. júna 1923. Oranžová armáda je porazená a jej členovia boli zajatí.


Rumburská vzbura

Context: Vzbura Vzbura začala 21. mája 1918 po 6. hodine rannej tým, že 65 mužov v čele s Františkom Nohou odoprelo poslušnosť veliteľom: oproti rozkazu nastúpiť bez zbrane nastúpili na ranný nástup s puškami. K vzbure sa postupne pridávali ďalší vojaci, celkový počet bol asi 700. Hoci vzbura vypukla spontánne, jej vodcovia nadviazali rýchlo kontakt s českými vojakmi z královohradeckého 18. pešieho pluku, ktorí boli umiestnení v Českej Lípe. Jedine toto by mohlo preniesť vzburu do ďalších oblastí, čo mohlo prerásť v revolúciu, ktorá bola v českých krajinách na spadnutie. Vzbúrenci najprv obsadili mesto Rumburk a potom sa vydali na pochod k Novému Boru, kde boli obkľúčení vojskami rakúsko-uhorskej armády vrátane královohradeckého 18. pešieho pluku a rozprášení.


Kronštadtská vzbura

Context: Introduction  Kronštadtská vzbura alebo Kronštadtské povstanie bola vzbura anarchokomunistických námorníkov z Kronštadtu, námornej základne blízko Petrohradu, v marci 1921. Tisíce námorníkov, zapojených do revolúcie z roku 1917, ale nespokojných s autoritárskou politikou boľševikov, žiadalo novú voľbu sovietov, decentralizáciu, slobodu slova a zhromažďovania alebo aj zrušenie Čeky. Svoje požiadavky zverejnili 28. februára. Vodcom vzbúrencov bol Stepan Petričenko. Povstanie bolo sovietskou mocou tvrdo potlačené.


Septembrové povstanie

Context: Priebeh povstania Dňa 12. septembra 1923 v Starej Zagore vznikol akčný výbor, ktorý stanovil dátum vypuknutia povstania v noci z 19. - 20. septembra 1923. Tento pokus však bol bulharskou vládou zmarený. Povstalci sa však nevzdávali a ďalej organizovali viaceré akcie v iných oblastiach Bulharska (Nova Zagora, Čirpan), ktoré však tiež boli neúspešné. O vyhlásenie povstania sa teda pokúsili komunisti v dedine Măgliž v oblasti mesta Kazanlăk v noci z 13. - 14. septembra 1923. Postupne sa k nim pripojila aj organizácia BKS z dediny Goljamo Drjanovo. Povstalci prevzali kontrolu nad týmito dvoma dedinami, nemali však podporu druhých organizácii v iných oblastiach, ktoré čakali na oficiálne vypuknutie povstania. Po prvých sporadických bojoch v oblasti Trácie začiatok povstania oficiálne vyhlásil revolučný výbor v zložení Georgi Dimitrov, Vasil Kolarov a Gavril Genov. Bolo to 22. septembra 1923 na území severozápadného Bulharska a v oblasti miest Razlog, Nova Zagora, Burgas a Pazardžik. O deň neskôr (23. september 1923) povstalci obsadili mesto Montana (vtedy Ferdinand). Bulharská armáda však rýchlo zaútočila a vytlačila komunistov z mesta a na krátky čas bolo zase mesto pod kontrolou brániacej sa bulharskej vlády. Povstalecké vojská pod vedením Georgia Damjanova však znova zaútočili a opätovne prevzali toto strategické mesto do svojich rúk. Medzitým vypuklo povstanie takmer na celom území severozápadného Bulharska. Dňa 24. septembra 1923 komunisti obsadili Lom a vytlačili z neho zle vyzbrojených prívržencov bulharskej vlády. Tí však na druhý deň - vedomí si podpory svojich ľudí - útok opätovali a s ich pomocou po troch dňoch mesto obsadili. Povstanie v severozápadnom Bulharsku Vláda Alexandra Cankova, opierajúc sa o bulharskú armádu, 22. septembra 1923 vyhlásila mobilizáciu. Mobilizácie sa zúčastnili aj civilní dobrovoľníci tzv. spitzkomandanti. Komunistov v tejto napätej situácii tiež nelenili a zmobilizovali všetko svoje obyvateľstvo v nimi obsadených mestách. Dňa 25. septembra 1923 armáda pod vedením Gavrila Genova napadla bulharskú armádu v meste Montana a v boji proti nim zvíťazila. Toto víťazstvo zvýšilo komunistom nádej na víťazstvo v povstaní. V bojoch pri meste Vraca im však bulharské vojská z Vidinu uštedrili krutú porážku. Rokmi vojny vycvičená a skúsená bulharská armáda koncom septembra povstanie v krajine potlačila. Povstalci zutekali do okolitých oblastí Juhoslávie. Povstanie v iných častiach Bulharska V Plovdivskej oblasti povstanie nebolo podporované miestnym obyvateľstvom, preto ani prakticky nevypuklo. Po odchode Georgia Dimitrova a Vasila Kolarova do oblasti severozápadného Bulharska sa v Sofii nechystali žiadne prípravy na vypuknutie povstania. Príčinou pokojnej situácie v tejto oblasti bola dominancia prívržencov legálneho odporu proti režimu Alexandra Cankova združených sofijskej organizácii BKS. Vytvorený bol iba vojensko-revolučný výbor komunistov v zložení Anton Ivanov, Dimităr Gičev a Todor Atanasov, členov ktorého však bulharská vláda 21. septembra 1923 zatkla. Nevypuknutie povstania v Sofii preto dovolilo bulharskej vláde použiť svoje zvyšné vojská na potlačenie povstania v iných oblastiach Bulharska. Akékoľvek pokusy o vypuknutie povstania v priľahlých oblastiach Sofijskej oblasti (Ichtiman, Samokov, Pirdop) boli bulharskou armádou potlačené. Povstalcom sa však aj tu podarilo obsadiť niekoľko miest, ich vláda v nich však rýchlo padla a mestá boli zase v rukách bulharskej armády.


Kościuszkovo povstanie

Context: Introduction  Kościuszkovo povstanie () bolo poľské národné povstanie proti Rusku a Pruskému kráľovstvu v roku 1794. Okrem iného zahŕňalo aj povstania vo Varšave, Vilniuse, Kurónsku, Veľkopoľsku a niekoľko ďalších. Povstanie malo svoju predohru. Dňa 12. marca 1794, keď generál Antoni Jozef Madaliński vyrazil z Ostrołęky smerom na Krakov. Formálne začalo 24. marca 1794, keď Tadeusz Kościuszko, veterán kontinentálnej armády v americkej vojne za nezávislosť, vyhlásil všeobecné povstanie v prejave na krakovskom námestí a prevzal právomoci hlavného veliteľa všetkých poľských síl. Kosciuszkov zbor toho dňa vypochodoval smerom na Kielce. Povstanie skončilo sa 16. novembra 1794, keď posledné povstalecké jednotky kapitulovali pred Rusmi v Radošiciach. Sporadické boje pokračovali ešte do polovice decembra.


Toplické povstanie

Context: Introduction  Toplické povstanie bola vzbura srbských obyvateľov Toplického obvodu v Bulharskom okupovanom Srbsku v roku 1917 a dôležitý medzník dejín Srbska v prvej svetovej vojne. Povstanie vedené srbskými partizánmi vypuklo 21. februára a skončilo 25. marca, kedy bolo definitívne potlačené bulharskými okupačnými jednotkami. Išlo tiež o jediné povstanie celej vojny na niektorom z území okupovaných centrálnymi mocnosťami.


Septembrové povstanie

Context: Introduction Vyhlásenie k potlačeniu Septembrového povstania. Septembrové povstanie (po bulharsky: Септемврийско въстание ) zorganizovala Bulharská komunistická strana pod tlakom Komunistickej Internacionály 13. septembra 1923. Jeho cieľom bolo ustanoviť robotnícko-roľnícku vlády v Bulharsku a nie však vytvoriť spoločenské komunistické zriadenie v krajine. Povstalci sa v ňom pokúsili zvrhnúť vojenskú vládu, ktorá bola v krajine ustanovená po zavraždení Alexandra Stambolijského 9. júna 1923.


Varšavské povstanie

Context: Introduction  Varšavské povstanie bolo ozbrojené povstanie zorganizované poľskou povstaleckou organizáciou Armia Krajowa v okupovanej Varšave. Prepuklo 1. augusta 1944 a jeho účelom bolo oslobodiť Varšavu pokiaľ možno ešte pred príchodom Červenej armády a pomocou existujúcej a fungujúcej legitímnej štátnej správy tak znemožniť ustanovenie komunistickej vlády orientovanej na Stalina. Bolo súčasťou poslednej fázy Akcie Búrka ( Akcja Burza ), ktorá zahrnovala povstanie naprieč celým Poľskom. Povstanie nemalo nádej na dlhodobý úspešný boj bez pomoci zvonka, pretože povstalecké sily nemali dosť ľudí ani vybavenie. Navyše sa okupačné sily dozvedeli o povstaní asi hodinu pred jeho začiatkom a zavčas tak stihli zorganizovať svoje jednotky do pohotovosti a zabezpečili niektoré kľúčové miesta, takže sa nepodarilo ovládnuť celú predpokladanú oblasť ani získať všetok predpokladaný materiál. Keď Červená armáda zastavila svoj postup a dlho odmietala povstalcom pomoc s výnimkou zbraní a munície, bolo rozhodnuté. Povstanie bolo rozdrvené a utopené v krvi. Heinrich Himmler nariadil na začiatku povstania zničiť mesto a vyhladiť jeho obyvateľstvo a tento rozkaz bol vzorne plnený. Nemecké jednotky od začiatku masovo vraždili vojnových zajatcov i nezúčastnených civilistov. Ušetrené nezostali ani ošetrovateľky či novorodenci. Takýto prístup však nútil povstalcov bojovať až do úplného konca, čo len zvyšovalo húževnatosť a odpor poľskej obrany. Povstalci pritom spôsobovali nemeckej strane ťažké straty, miestni nemeckí velitelia preto tento tvrdý postoj nakoniec revidovali. 2. októbra bol vyhlásený mier, 3. októbra o 5:00 vstúpila v platnosti kapitulácia povstalcov, sľubovaná s podmienkou, že sa s nimi ako vojnovými zajatcami bude zaobchádzať v súlade so Ženevskou konvenciou. Bezprostredne po kapitulácii bola dohoda (s miernym oneskoreným v niektorých oblastiach) rešpektovaná, neskôr však už len v niektorých prípadoch. Dôsledky porážky povstania boli pre Poľsko katastrofálne. Bola pri ňom zdecimovaná elita poľského národa, resp. to, čo z nej zostalo po piatich rokoch nacistického a komunistického teroru. Vo Varšave celkom zomrelo 200 000 civilistov, cez 700 000 ich bolo vyhnaných z mesta, a to celé bolo zrovnané so zemou. Medzi mŕtvymi civilistami i povstalcami bolo značné zastúpenie mladých ľudí a inteligenciou, ktorý tvorili väčšinu príslušníkov povstaleckých jednotiek. Rozdrvenie povstania a zároveň znamenalo takmer úplné zničenie štruktúr Poľského podzemného štátu a Armie Krajowej. Tieto organizácie prestali byť konkurencieschopné nastupujúcej komunistickej moci.


Východoslovenské roľnícke povstanie

Context: Výsledok Po potlačení povstania zasadali štatariálne súdy a tie do 8. novembra 1831 (keď panovník zakázal ďalšie represie) popravili 119 osôb, okolo 4 000 bolo odsúdených na palicovanie a väzenie. Povstanie nebolo jediné - v nasledujúcich rokoch sa na Slovensku odohralo viacero podobných.


Varšavské povstanie

Context: Vznik a ciele povstania Generál Komorowski, hlavný veliteľ Armie Krajowej V druhej polovici júla 1944 vládlo vo Varšave obrovské napätie. Červená armáda už bola na dohľad Varšavy a ich jednotky už bojovali na okraji Pragy. Sovietsky rozhlas a propagačné plagáty zhadzované z lietadiel vyzývali Poliakov, aby povstali. Vedenie Armie Krajowej bolo presvedčené, že priamym cieľom sovietskej ofenzívy je práve Varšava. Pre Poliakov to bol však pochybný dôvod na radosť, pretože NKVD na „oslobodenom území“ likvidovala štruktúry podzemného štátu, zatýkala a vraždila jeho predstaviteľov a ustanovovala komunistický režim stalinského typu. Mnohí videli v povstaní nutnosť dokázať, že podzemný štát existuje, je silný a verný Londýnskej exilovej vláde, ktorá je legitímna a reálne v Poľsku vládne. To malo byť v protiklade s komunistickými vyhláseniami, že Londýnsku vládu do Poľska nepustia, pretože povstaním by odboj dokázal, že tam už je. Je pochopiteľné, že za týchto okolností Podzemný štát nekonzultoval svoje prípravy so sovietskou stranou, na druhej strane ju oficiálne informoval. Ak teda komunistickí predstavitelia a Sovietsky zväz neskôr tvrdil, že povstanie bolo neuváženým činom uskutočneným bez porady s nimi, potom takéto vyhlásenia postrádali logiku i z toho dôvodu, že propagandistické akcie Červenej armády i komunistov k tomuto povstaniu obyvateľstvo vyzývali už niekoľko mesiacov. Hlavný veliteľ Armie Krajowej Tadeusz Komorowski musel v tejto situácii čeliť požiadavkám na vyhlásenie mobilizácie a začiatku poslednej fázy akcie Búrka – všeobecného povstania proti nemeckým okupantom. Komorowski s týmto krokom váhal, keďže si bol vedomý, že zatiaľ je pomer síl stále ešte príliš na strane Tretej ríše. Boli tu však i ďalšie okolnosti, ktoré mu nedávali dostatočný priestor ku slobodnému rozhodovaniu. Poliaci, ktorí sa už takmer päť rokov nachádzali pod terorom a okupáciou, boli odhodlaní povstať za akýchkoľvek okolností a váhajúce velenie Armie Krajowej v ich očiach strácalo autoritu. Jednotky síce stále disciplinovane počúvali svojich nadriadených, ale bolo tu akútne riziko, že povstanú i bez súhlasu vedenia, čo by nutne viedlo ku katastrofe. Nemenej významným limitujúcim faktorom, ktorý radikálne obmedzil možnosť konania velenia poľského podzemného hnutia, boli akcie nemeckej okupačnej správy. Dramatický vývoj situácie v samotnej Varšave nakoniec Poliakov prinútil konať. Fotokópia prvej strany povstaleckého informačného bulletinu z 1. augusta 1944 V druhej polovici júla, počas pokračujúceho postupu Červenej armády k východným okrajom Varšavy, sa nemecké velenie rozhodlo dokončiť plány na premenu Varšavy na jeden z oporných bodov nemeckého frontu (realizácia staršieho zámeru bola asi o týždeň odložená vďaka zmätkom po Stauffenbergovom pokuse o prevrat). Generálny guvernér Hans Frank vydal výnos, podľa ktorého sa malo 27. júla 100 000 Poliakov vo veku 17 – 65 hlásiť na zhromaždiskách na námestiach. Muži mali byť použití ako pracovná sila k opevňovacím prácam. Keďže by toto nariadenie závažne zasiahlo do štruktúr Armie Krajowej a jeho vykonanie by znemožnilo účinnú mobilizáciu i celé povstanie, podzemný štát vtedy vyzval obyvateľov Varšavy, aby výnos ignorovali, čím však sám seba zaviazal ku skorému začiatku povstania. Bolo jasné, že takéto masové odmietnutie poslušnosti v zásadnej veci nutne vyvolá rýchlu reakciu okupantov, ktorá si povstanie vynúti. Generál Komorowski už podstate nemal na výber. Vyhlásil mobilizáciu Armie Krajowej v oblasti Varšavy a následne 1. augusta vydal rozkazy na začiatok povstania. Plány ani prípravy na povstanie na poľskej strane neboli vôbec dostačujúce. Jeden z dôvodov bol i ten, že pôvodne sa skôr uvažovala možnosť Varšavu do akcie Búrka nezatiahnuť, alebo povstanie načasované samostatne, alebo sa oň vôbec nepokúšať. Definitívne sa o začlenenie varšavského povstania do akcie Búrka rozhodlo na veliteľstve Armie Krajowej 21. júla 1944 (pod dojmom rastúcich informácií o zločincoch a terore Červenej armády a NKVD vo východnom Poľsku). Londýnska exilová vláda toto rozhodnutie schválila až 25. júla. Všeobecne sa predpokladalo, že Červená armáda bojujúca na okraji Pragy, čo boli predmestia Varšavy na pravom brehu Visly, prenikne na ľavý breh v priebehu niekoľkých dní, zvlášť ak jej pomôže povstanie v nemeckom tyle. Odhady počítali s 3 – 5 dňami bojov, 10 dní bolo považovaných za maximum, koľko musia povstalci vydržať. Vzhľadom na predpokladané skoré zrútenie nemeckej moci v oblasti sa velitelia povstania domnievali, že určité nepresnosti v dlhodobých výhľadoch povstania a jeho logistiky je možné akceptovať. Armia Krajowa mala v meste a v jeho okolí vyše 45 000 príslušníkov. Zbraňami však mohla vybaviť len asi 20 000 z nich. Kriticky dôležitý bol teda počiatok povstania, najmä moment prekvapenia. Pre prípadné dlhodobejšie akcie bolo kľúčové ovládnuť letisko a jeho okolie, čo by umožnilo ľahší prísun ľudí a materiálu od Spojencov. Tragédia povstania však spočívala vo fakte, že v prvom dni sa nepodarilo splniť žiadny z týchto bodov. Zlyhanie veľkej časti útokov na kľúčové pozície v meste, spôsobené predovšetkým únikom informácií a z toho plynúcej straty akéhokoľvek momentu prekvapenia, zmarilo všetky pripravené plány a premenilo povstanie na jednu veľkú improvizáciu. Pre povstalcov bolo jediným šťastím, že improvizovala i druhá strana. Nemecká správa s možnosťou povstania nepočítala a zjavne nepovažovala za nutné vytvoriť pre takúto situáciu nejaké núdzové plány.


Fókas

Context: Povstanie v ríši, vpád Peržanov Krátko po Maurikiovom zavraždení obnovili Avari na Balkáne nepriateľstvo a spustošili Tráciu, kým na východe vypukla vojenská vzbura. Nepokojná situácia bola aj v Arménii, kde na čele povstania stál vojvodca Narses, ktorému sa podarilo dobyť Edessu. Fokas na to vyslal vojvodcu Bonosa do Sýrie, ktorá sa tiež vzbúrila. Ani nepriateľskí Sasánovci nezaháľali. Keď sa veľkokráľ Husrav II. dopočul o krvavej výmene na tróne v Konštantínopole, vyhlásil Fokovi vojnu. Vraj preto aby zbavil Rímanov uzurpátora. Pod touto zámienkou obsadil Edessu, ktorá už bola obliehaná cisárskym vojskom a spojil sa s Narsom. Husrav II. navrhol za kandidáta na trón Theodosia, ktorý mal byť údajným Maurikiovým žijúcim synom. Avšak netrvalo dlho a veľkokráľova priateľská pomoc sa zmenila na nezastretú dobyvateľskú vojnu proti Byzancii. Mezopotámia, Arménia a časti Malej Ázie padli do jeho rúk, aj cez čiastočne úspešný odpor byzantských vojsk. Aj Slovania, s ktorými viedol Maurikios prudké obranné boje, teraz voľne prenikali cez nekrytú dunajskú hranicu na Balkán a do Grécka.


Fókas

Context: Uchopenie moci Fokas bol stotníkom vo vojsku, ktorému cisár Maurikios I. vydal v zime roku 602 rozkaz prezimovať na avarskom brehu Dunaja. Vojaci sa však vzbúrili a vymenovali Foka, ktorý bol výrečným rečníkom a neustále vyzýval na vzburu, za exarchu. Thrácka armáda sa potom obrátila proti Konštantínopolu. V hlavnom meste povstala proti málo obľúbenému (i keď vojensky úspešnému) Maurikiovi aj jedna zo strán v cirku – zelení. Takisto časť senátu otvorene podporovala povstanie. Cisár zo strachu o život utiekol na ostrov blízko Chalkedonu, zatiaľ čo Fokas, ktorému zelení otvorili brány mesta, vpochodoval do Konštantínopolu. Potom ako sa Fokas dal aklamáciou potvrdiť za cisára, dal Maurikia a jeho synov zajať a následne brutálnym spôsobom odpraviť.


Júnové povstanie

Context: Výsledok povstania Po potlačení povstania na krajinu doľahol teror. Mnoho aktivistov z agrárnej strany jej bývalého predsedu Alexandra Stambolijskeho a BKS bolo zatknutých a bez trestu odsúdených na smrť. Príčinou neúspechu povstania bola nekoordinovanosť spoločných krokov agrárnej strany BNPZ a BKS a tiež neutrálna pozícia ÚV KSB, ktorá vyplývala zo zlých vzťahov medzi oboma stranami počas vlády Alexandra Stambolijskeho.


Den

Context: Vláda Den sa stal nástupcom kráľa Wadžiho. O jeho vláde máme pomerne dobré správy, z jeho doby sa totiž zachovali prvé súvislejšie nápisy a texty, ktoré nás o ňom informujú. Dozvedáme sa z nich o dôležitých náboženských slávnostiach, o jubileu pri príležitosti tridsiatich rokov vlády kráľa či napr. o lovu hrochov, ktorého sa kráľ zúčastnil. Podľa nich tiež hneď v druhom roku svojej vlády uskutočnil doslovne „prvý úder na východ“. Pravdepodobne sa vtedy vydal na polostrov Sinaj, kde porazil miestnych kočovníkov. Vo štvrtom roku pre zmenu uskutočnil sčítanie ľudu v krajine, v desiatom zničil Verku, mesto zbraní, ktoré dodnes nebolo identifikované.


Wučchangské povstanie

Context: Výsledky Napriek tomu, že povstanie nebolo ešte do detailu pripravené, bolo na rozdiel od tých predošlých úspešné. Správa o úspešnom povstaní sa rýchlo rozšírila a jednotlivé južné provincie začali postupne deklarovať nezávislosť na mandžuskom dvore. Ich predstavitelia sa zišli v novembri v roku 1911 v Nankingu, kde zostavili dočasné Národné zhromaždenie, ktoré sformulovalo požiadavku na abdikáciu cisára a vyhlásenie republiky. Mandžuský dvor požiadal o pomoc Jüan Š’-kchaja, ktorý sa však pridal na stranu revolucionárov po tom, čo mu bolo prisľúbené prezidentské kreslo. Funkciu dočasného prezidenta dovtedy zastával Sunjatsen. Jüen Š’kchaj (Yuan Shikai) na toto miesto nastúpil 3. februára v roku 1912. Wu-čchangské povstanie teda začalo proces, ktorý vyvrcholil 1. januára 1912 vyhlásením Čínskej republiky a 12. februára toho istého roku abdikáciou cisára. Pretože sa tento proces odohrával z väčšej časti v cyklickom roku lunárneho kalendára nazývaného Sin-chaj, dostal názov Sin-chaiská revolúcia. Na Taiwane sa 10. október, deň vzniku povstania, dodnes slávi ako štátny sviatok Čínskej republiky s názvom „Sviatok dvoch desiatok“. 1. január roku 1912 bol ustanovený aj ako prvý deň prvého roku Republiky a na Taiwane sa letopočet dodnes počíta od tohto dátumu.


Prvá križiacka výprava

Context: Obliehanie Nikáje Súbor:CrusadersThrowingHeadsOfMuslimsOverRamparts.jpg|náhľad|Miniatúra zobrazujúca obliehanie Nikáje, folio 22, 13. storočie, Bibliothèque Nationale de France, Paríž|vľavo Hneď ako sa začiatkom roka 1097 zlepšilo počasie, väčšina vtedy prítomných križiackych vojsk bola presunutá cez Bospor, do tábora v Pelekanone (Maltepe). Odtiaľ sa dali križiaci na pochod cez Nikomédiu smerom na Nikáju, na územie stále ovládané Seldžukmi. Mesto dosiahli 5. mája a okamžite začali obliehanie, nakoľko mesto bolo príliš dobre opevnené na to, aby sa dalo dobyť okamžitým útokom. Hradby mesta mali celkovú dĺžku okolo , chránilo ich vyše 200 bášt a zo západu navyše bolo mesto chránené jazerom. Ku križiakom sa pridal aj oddiel Byzantíncov čítajúci asi 2000 mužov, čo nebola počtom veľká sila, no malo sa jednať hlavne o špecialistov na obliehanie. Ďalšie byzantské sily predstavovalo loďstvo, ktoré bolo nevyhnutné pre uzavretie obchvatu mesta. Po príchode zvyšku križiakov tak spojené sily obliehajúce mesto mali bojovú silu približne 4200 až 4500 jazdcov a okolo 30 000 pešiakov. Naopak posádka mesta nebola veľmi početná, keďže sultán Kilič Arslan po ľahkej porážke oddielov vedených Petrom Pustovníkom podcenil novú silu prichádzajúcu z Európy a navyše chcel sústrediť svoje sily na východ, kde sa schyľovalo k bitke medzi ním a danišmendovskými Turkami. V meste sa však v tomto čase nachádzala jeho manželka, ale tiež zlatý poklad. Preto ihneď ako sa dozvedel o obliehaní, okamžite poslal na obranu mesta posily. Tie sa stretli s križiackymi oddielmi 21. mája (16. mája) a zaútočili na oddiely Raimonda z Toulouse, nakoľko práve tento oddiel zatiaľ nestihol naplno zaujať svoje pozície a tak tadiaľto viedla naoko jednoduchá cesta na prerazenie obliehania a posilnenie posádky mesta. Vzhľadom na obmedzený manévrovací priestor boli Turci nútení bojovať spôsobom, ktorý im nevyhovoval a tak sa Provensálci útoku ubránili až kým im na pomoc prišli jednotky Róberta Flámskeho a Godefreyho z Bouillonu. Spoločnými silami potom aj napriek vlastným stratám oddiel Kiliča Arslana porazili. Toto víťazstvo posilnilo morálku križiakov a zároveň naštrbilo morálku ich súperov. K tomu malo prispieť aj ostreľovanie mesta hlavami padlých z oddielu, ktorý ich mal posilniť. Keďže práve v tomto čase bola dokončená blokáda mesta aj z jazera a Kilič Arslan sa po vojenskom neúspechu stiahol aby zozbieral väčšiu silu, dobytie mesta bolo už len otázkou času. To pochopili aj samotní obrancovia a dohodli sa s Byzantíncami na odovzdaní mesta. Hoci križiaci vedeli o prebiehajúcich rokovaniach, nepoznali konkrétny obsah. A tak 19. júna začali útok na hradby mesta, práve v deň, kedy na hradbách mesta zaviali byzantské zástavy. Križiaci boli rozčarovaní keďže prišli o triumf a s ním korisť, čo bolo čiastočne zmiernené podielom na koristi danom im Byzantíncami. Ďalším sklamaním pre nich bolo nakladanie s tureckou posádkou, keďže úradníci a velitelia si smeli vykúpiť slobodu a sultánova žena bola odvedená s poctami do Konštantínopola. Súčasne s tým bol k sultánovi vyslaný posol s cieľom dohodnúť odovzdanie jeho manželky. Križiaci neboli ešte v 11. storočí zvyknutí na vykupovanie zajatcov a zrejme im dovtedy ani nenapadlo, že aj oni by mohli v opačnom prípade po svojom zajatí ostať nažive a vykúpiť si slobodu. Poznali však zotročenie nepriateľa a tak viacero zajatcov skončilo na trhoch v Konštantínopole. Po dobytí Nikáje presvedčil Alexios križiackych veliteľov, aby poslali svojich vyslancov do Fátimovského kalifátu v Egypte a zvýšili svoje šance na využitie nejednotnosti v moslimskom svete. Ale križiaci sa len pomaly zoznamovali s reáliami východného sveta a nielen a tak nedokázali spomenuté spory využiť. O neschopnosti správne vyhodnotiť situáciu v tomto období svedčia aj slová Štefana z Blois adresované jeho žene o tom, že „. ..z Nikáje dosiahneme Jeruzalem do piatich týždňov... “


Bitka pri Megide (15. storočie pred Kr.)

Context: Bitka a obliehanie Faraón svoju šancu rozpoznal. Vztýčil tábor a pod rúškom noci zoradil svoje sily v blízkosti nepriateľa. Nasledujúce ráno zaútočil. Vzbúrenci boli rozostavení na vyvýšenine pri pevnosti. Egyptské línie boli usporiadané do konkávnej formácie, ktorá ohrozovala obe krídla protivníka. Faraón viedol útok zo stredu. Kombinácia postavenia a počtu, spolu s včasným, odvážnym útokom, zlomili odhodlanie rebelov a ich línie sa prakticky okamžite rozpadli. Tí, ktorí boli v blízkosti mesta, utiekli za jeho hradby, kde sa následne opevnili. Egyptskí vojaci sa pustili do drancovania protivníkovho tábora. Chaos, ktorý pri tom vznikol, poskytol dostatok času roztrúseným silám rebelov, vrátane kráľov Kadeša a Megida, aby sa mohli pridať k obrancom mesta. Faraón tak prišiel o možnosť rýchleho dobytia mesta. Egypťania mesto obľahli. Zároveň vyslali vojenské jednotky do krajiny vzbúrencov a rýchlo v nej obnovili nadvládu Egypta. Mesto však ešte nejaký čas vzdorovalo – podľa niektorých odhadov až 7 mesiacov. Víťazná armáda si domov priviedla 340 zajatcov, 2 041 kobýl, 191 žriebät, 6 žrebcov, 924 bojových vozov, 200 sád brnení, 502 lukov, 1929 kusov dobytka, 22 500 oviec a kráľovské brnenie, bojový voz a stanové podpery kráľa Megida. Mesto a obyvatelia boli ušetrení.