Jan Blažej Santini-Aichel

Context: Životopis Narodil sa ako najstarší syn váženej rodiny pražského kamenára Santini-Aichela. Narodil sa telesne postihnutý (čas tela mal ochrnutú), čo mu bránilo v úspešnom pokračovaní v otcovej kariére kamenára a v prevzatí jeho kamenárskej dielne. Napriek tomu sa však vyučil za kamenára (rovnako ako jeho brat František Santini-Aichel), ale študoval tiež maliarstvo (pravdepodobne u Kristiána Schrödera. Po vyučení sa okolo roku 1696 vydal zbierať skúsenosti zvyčajnou potulnou cestou. Prešiel Rakúsko a v Taliansku dorazil až do Ríma, kde mal možnosť sa zoznámiť s dielom Francesca Borominiho, radikálneho architekta, považovaného rímskymi konzervatívnymi súčasníkmi za „blázna“. V Taliansku tiež prebral do svojho mena otcove meno Santini, rovnako tak spravil i jeho brat František. V roku 1700 už Santini samostatne staval, projektoval a mal vlastné peniaze, čo znamená, že bol členom niektorého zo staviteľských cechov a vlastnil stavebnú firmu. V činnosti nadväzoval na architekta Jeana-Baptistu Matheya, a po jeho smrti niektoré projekty prebral a dokončil; prebral i Matheyov okruh stavebníkov a čiastočne nadviazal i na jeho štýl. Santinimu sa darilo a v roku 1705 kúpil Valkounsky dom (č. p. 211) na Nerudovej ulici za 3000 zlatých v hotovosti. O dva roky neskôr kúpil i susedný dom U zlaté číše (č. p. 212), a oba domy spojil. Po Schröderovej smrti si Santini v roku 1707 vzal za ženu jeho dcéru Veroniku Alžbetu. S Veronikou mal štyri deti, ale všetci traja synovia – Jan Norbert Lukáš ( 1707), Josef Rudolf Felix Řehoř ( 1708) a František Ignác ( 1710) – zomreli na tuberkulózu ešte ako deti, a tak mu zostala len dcéra Anna Veronika ( 1713). Keď v roku 1720 manželka Veronika zomrela, oženil sa s juhočeskou šľachtičnou Antóniou Ignatiou Chřepickou z Modliškovic, čím si zaistil úzke rodinné väzby na českú nižšiu šľachtu. S ňou mal v roku 1721 dcéru Janu Ludmilu a v roku svojej smrti syna Jána Ignáce Rocha. Krstnými rodičmi všetkých Santiniho detí sa stali Santiniho mecenáši z radov vysokej šľachty.


Georges Jacques Danton

Context: Charakteristika Bol výrečný. Podobne ako Mirabeau bol mohutný a škaredý, poznačený kiahňami. „Príroda,“ vravel, „mi dala do vienka atletickú postavu a drsnú tvár slobody.“ Ako advokát kráľovskej rady hovoril už od roku 1788: „Čo nevidíte, ako sa blíži lavína?“ Ako realista sa vrhol do revolúcie, v úspech ktorej veril. Nebol vedome nepriateľom monarchie, vlastníctva, ani cirkvi. Bol skôr dobromyseľný. Na strednej škole vynikal v slohu. Návšteva u Rosseaua ho poznamenala na celý život. Danton bol človek, ktorý mál rád dobré jedlo, ženy a hlučné zábavy. Podľa pamätníkov mal postavu Herkula a ramená ako Atlas, buldočí vzhľad, opuchnuté líca, silnú spodnú čeľusť a tvár znetvorenú kiahňami. Vlasy mal tmavé, väčšinou rozježené, nos krátky a široký, pery plné. Potrpel si na prudké široké gestá, hlas mal zvučný. Aj keď sa vedel vyjadrovať vzletne, hovoril často hrubo.


Ľudovít Bertrand

Context: Návrat do Španielska Ľudovít Bertrand Po siedmich rokoch misií v Južnej Amerike sa Bertrand v roku 1569 vrátil do Španielska, aby obhajoval utláčaných Indiánov. Zaraďuje sa tak medzi prvých zástancov práv utláčaného domorodého obyvateľstva. Nebolo mu však dovolené vrátiť sa a pracovať medzi Indiánmi. Využil svoju vlastnú rastúcu povesť svätosti, ako aj rodinné a iné kontakty na lobovanie v mene domorodých národov, s ktorými sa stretol, ako aj na službu vo svojej rodnej diecéze vo Valencii. Keďže sa tam vrátil ku svojej kazateľskej činnosti, stal sa aj duchovným radcom mnohých, vrátane svätej Terézie z Ávily. Posledné roky života strávil formovaním nových kazateľov. Ako uvádza Farmer, dobrým kazateľom sa podľa Ľudovíta stane ten, kto sa aj modlí, aj pracuje na sebe. V roku 1580 Bertrand ochorel a v tom roku mal aj poslednú verejnú kázeň v katedrále vo Valencii. Zomrel o 18 mesiacov neskôr, 9. októbra 1581, ako údajne predpovedal. Jeho telesné pozostatky boli v roku 1936 počas španielskej občianskej vojny spálené.


Paul Bertrand

Context: Životopis Bol synom paleobotanika Charlesa Bertranda (18511917). Študoval v Lille a štúdium prírodných vied ukončil v roku 1903, doktorát získal v roku 1909. Vyučoval botaniku v Lille a v roku 1927 bolo pre neho zriadené miesto paleobotanika. V roku 1933 získal miesto vyučujúceho komparatívne rastlinnej anatómie v Muséum national d histoire naturelle.


Fourmies

Context: Slávni rodáci  Jean Delsarte, francúzsky matematik


Ľudovít Bertrand

Context: Skorý život Bertrand sa narodil vo Valencii Juanovi Bertrandovi a Juane Angele Exarch. Cez svojho otca bol v príbuzenskom vzťahu so sv. Vincentom Ferrerom, divotvorcom z dominikánskej rehole. Mal osem súrodencov. Už v ranom veku dostal Ľudovít myšlienku vstúpiť do tohto rádu a napriek tomu, že sa ho od toho snažil otec odradiť, prijal 26. augusta 1544 dominikánsky habit v kláštore svätého Dominika vo Valencii. Po obvyklej dobe noviciátu zložil rehoľné sľuby. Ľudovít Bertrand sa správal vážne a zjavne bez akéhokoľvek zmyslu pre humor, no napriek tomu mal nežnú a milú povahu, pre ktorú si ho veľmi obľúbili všetci, s ktorými prišiel do kontaktu. Hoci nemal prirodzený silný intelekt, vytrvalo sa venoval štúdiu. V roku 1547 ho arcibiskup z Valencie, sv. Tomáš z Villanovy, vysvätil za kňaza. Bol neobvykle mladý, mal len 21 rokov. Bertrand bol vymenovaný za magistra novicov v kláštore vo Valencii. Tieto povinnosti vykonával v rôznych intervaloch celkovo tridsať rokov. Keď v roku 1557 vypukol vo Valencii mor, Bertrand sa venoval chorým a umierajúcim. Taktiež pripravoval mŕtvych na pohreb a pochovával ich vlastnými rukami. Keď mor ustúpil, rozhodol sa magister noviciátu rozšíriť svoju už aj tak veľkú službu o apoštolát kázania. Hoci sa hovorí, že „hlas mal chrapľavý a pamäť zradnú“, stal sa horlivým kazateľom. K dispozícii mu dali katedrálu i najpriestrannejšie kostoly, ale ukázalo sa, že úplne nepostačujú na to, aby pojali všetkých ľudí, ktorí ho chceli počuť. Nakoniec bolo nevyhnutné, aby Ľudovít kázal na verejných mestských námestiach. Keď sv. Terézia z Ávily počula o Ľudovítových slávnych kázaniach, radila sa s ním v otázke reformy svojho rádu. Ľudovít jej odporúčal, aby pokračovala v reforme karmelitánskeho rádu a predpovedal, že sa tento rád stane o päťdesiat rokov veľmi populárnym.


Ernesto Sabato

Context: Životopis Narodil sa v mestečku Rojas v provincii Buenos Aires. Pochádzal z rodiny talianskych prisťahovalcov a bol predposledným z jedenástich synov. Strednú školu študoval v La Plate, kde bol jeho učiteľom vynikajúci filológ, historik a literárny kritik Pedro Henríquez Ureña. Ten v ňom veľmi skoro vytušil silnú citlivosť a inteligenciu a predpovedal mu budúcu úlohu spisovateľa. Sabato sa ale napriek tomu svojimi vysokoškolskými štúdiami obrátil k vede, študoval fyziku na Laplatskej univerzite. V neskoršom diele bude napokon vzťah medzi vedou a umením, ich styčné body aj zásadné protiklady v pohľade na svet a človeka, mnohokrát premýšľať a glosovať. Už počas štúdií sa začal zaujímať o politiku. Najskôr sympatizoval s anarchistickým hnutím, napokon s marxizmom. Zúčastňoval sa demonštrácií a dvakrát bol za svoju činnosť perzekvovaný. V roku 1934 išiel ako delegát komunistickej mládeže na mierový kongres do Bruselu, kde poznal stalinistické praktiky komunistov a celkom znechutený utiekol do Paríža. Tu sa nejakú dobu pretĺkal medzi spisovateľmi a bohémami a začal písať svoje prvé, nikdy nevydané dielo La fuente muda (doslova Nemý prameň), v ňom premýšľa svoj filozofický koncept sveta, svojský mix marxizmu a existencializmu. Zomrel vo veku 99 rokov vo svojom dome neďaleko Buenos Aires. Ako uviedla jeho manželka Elvira González Fraga, podľahol zápalu priedušiek.


Manuel Belgrano

Context: Životopis Narodil sa v bohatej časti Buenos Aires. Jeho otec Domingo Belgrano bol obchodníkom pochádzajúcim z talianskej Ligúrie. Jeho matka María Josefa González Islas y Casero pochádzala z jednej z najbohatších rodín v Buenos Aires. Po ukončení štúdia v Buenos Aires odišiel aj s bratom študovať obchod do Španielska. Manuel sa ale rozhodol radšej študovať právo. Už čoskoro sa ukázal ako veľmi nadaný študent, vďaka čomu získal od pápeža Piusa VI. povolenie na štúdium aj zakázanej literatúry. Dostal sa tak do kontaktu s liberálnymi myšlienkami, ktoré sa šírili z Francúzska. Napriek tomu zostal silným zástancom katolicizmu a monarchie. V roku 1794 sa vrátil do Buenos Aires, kde sa stal trvalým sekretárom miestneho Obchodného konzulátu. Postupne sa jeho presvedčenie menilo z konzervatívneho na liberálne. Zásadný zlom v jeho myslení, ale i živote nastal v rokoch 1806 a 1807. V tomto období totiž slabosť Španielska využili Briti, ktorí priplávali do oblasti Río de la Plata a obsadili dokonca Buenos Aires. Mestu však neprišli na pomoc Španieli, ale miestni si museli poradiť vlastnými silami. To ukázalo neschopnosť Španielov ochrániť vlastné územie. Hlavnú úlohu v oslobodení mesta získali miestni kreoli (potomkovia Španielov narodení v Amerike), ktorým tak stúpla nie len prestíž, ale i sila a politický vplyv. Z dôvodu nedostatku peňazí, keďže Španielsko sa nachádzalo v kríze, sa nový miestokráľ Miestokráľovstva Río de la Plata rozhodol znížiť rozpočet na milíciu. To sa nepáčilo miestnym kreolom, ktorí tvorili väčšinu miestnej milície, keďže toto rozhodnutie považovali za pokus oslabiť a následne odstrániť patriotov (ako sa podľa severoamerického vzoru nazývali). Na ich čele bol práve Manuel Belgrano, ktorý začal pripravovať možnú revolúciu. V máji 1810 sa nakoniec patrioti vzbúrili, keď zosadili miestokráľa a vymenovali vlastnú vládu, ktorej bol Belgrano členom. Belgrano však stále patril k skôr umierneným patriotom, keď pripúšťal aj v budúcnosti vládu španielskeho kráľa. Prvú vládu neskôr v decembri 1810 vystriedala nová, nazývaná veľká chunta, aj jej členom ešte Belgrano bol. V septembri 1811 nahradil veľkú chuntu tzv. prvý triumvirát, čím sa Belgrano zameral skôr na kariéru v armáde. Stal sa veliteľom severnej armády a viedol niekoľko neúspešných pokusov o obsadenie Horného Peru (súčasná Bolívia) a Paraguaja. V roku 1814 bol po porážkach nahradený Josém de San Martínom. Ako zástanca monarchie sa vydal po svojom odvolaní do Európy, aby našiel nového kráľa pre Río de la Plata, ale nebol úspešný. 20. júna 1820 zomrel vo svojom dome v Buenos Aires. Pochovaný je v kláštore Santo Domingo v Buenos Aires.


José de San Martín

Context: Životopis  Detstvo a mladosť Narodil sa v osade Yapeyú (súčasná argentínska provincia Corrientes), ktorá sa nachádzala medzi tzv. jezuitskými redukciami v španielskej juhoamerickej kolónii Miestokráľovstvo Río de la Plata. Bol synom španielskeho vojaka a guvernéra Juana de San Martín. Jeho matka Gregoria Matorras del Ser sa narodila v Španielsku a jej strýko bol guvernérom v provincii Tucumán. Už v roku 1781 sa celá rodina odsťahovala do do Buenos Aires. O tri roky neskôr sa všetci presťahovali do španielskeho mesta Cádiz. San Martín potom študoval na vojenskej škole v Madride a Malage, kde sa učil kastílčinu, latinčinu, francúzštinu, nemčinu, matematiku, históriu, tanec aj šerm, kreslenie, poéziu a rétoriku ale aj zemepis. Svoju vojenskú kariéru začal v jedenástich rokoch, keď vstúpil k murcijskému regimentu. Bojoval proti Maurom pri Orane a Melille v severnej Afrike. Už vo veku 31 rokov dosiahol hodnosť podplukovníka, keď sa vyznamenal počas bitky o Bailén v roku 1808, kde Španieli bojovali proti vojsku Napoleona Bonaparte. V roku 1811 odcestoval do Londýna, kde sa stretol s viacerými krajanmi, ktorí presadzovali nezávislosť na Španielsku. Jednalo sa o Carlosa María de Alveara, Josého Matíasa Zapiolu, Andresa Bella, či Tomása Guida. Návrat do Južnej Ameriky a boj za nezávislosť Argentíny a Čile Generál José de San Martín (vľavo) a Bernardo O Higgins (vpravo) prekračujú Andy (1817), čo bol začiatok plánov na inváziu do Peru z Čile. V septembri 1812 sa oženil za Maríu de los Remedios de Escalada. V ten istý rok sa rozhodol vrátiť do Buenos Aires potom, čo počul o možnom odboji miestnych proti španielskej nadvláde. Pôvod jeho manželky mu umožnil vstúpiť medzi miestnu elitu, vďaka čomu sa zapojil do politického života. Zameral sa predovšetkým na budovanie armády, ktorá by obstála v prípadnom boji proti Španielom. Po neúspechoch vojska Buenos Aires v bojoch so stúpencami monarchie (rojalistom) v Hornom Peru (súčasná Bolívia) bol v roku 1814 vymenovaný za veliteľa severnej armády Buenos Aires. Práve on navrhol novú stratégiu boja za nezávislosť, kedy sa sily a prostriedky mali zamerať na inváziu smerom na západ do Čile a z tadiaľ na sever do centra rojalistov v Peru. Vláda ho tak v auguste 1814 vymenovala na intendanta provincie Cuyo, kde začal pripravovať inváziu. Tu sa mu poradilo presadiť reformu armády, kedy milicionárov z Buenos Aires nahradil dobrovoľníkmi, ktorí vytvorili základ novej armády. K San Martínovi sa pripojilo množstvo exulantov z Čile, ktorí chceli taktiež vyhnať Španielov. Neponáhľal sa však s inváziou a do Čile vyslal najprv predvoj armády, ktorá tam začala viesť gerilovú vojnu, ktorá sa ukázala ako veľmi účinná a Španielom robila značné komplikácie. Na začiatku roka 1817 usúdil San Martín, že jeho vojsko je pripravené a tak prekročil aj s armádou pohorie Andy. Vstúpil do Čile, kde hneď porazil silné rojalistické vojsko. Väčšina rojalistov v panike ušla z Čile preč, následne San Martín už v polovici februára vstúpil priamo do Santiaga, kde bola vláda odovzdaná Bernardovi O Higginsovi, čilskému revolucionárovi, ktorý bojoval na strane San Martína Čile vďaka San Martínovi vyhlásilo nezávislosť 12. februára 1818. K definitívnej porážke rojalistov v Čile došlo 5. apríla 1818, keď armáda pod velením San Martína porazila rojalistov v bitke na pláňach Maipú, ktoré sa nachádzajú pri rieke Maipo. Následne sa San Martínovi podarilo presvedčiť škótskeho admirála Thomasa Cochraneho, aby velil povstaleckej flotile pri invázii do samotného Peru. Jeho velenie sa ukázalo ako veľmi dôležité pre ďalšie ambície patriotov, keďže Španieli nedokázali čeliť jeho flotile. Oslobodenie Peru José de San Martín vyhlasuje 28. júla 1821 v Lime nezávislosť Peru. Invázia do Peru začala 20. augusta 1820. San Martín sa vylodil 17. novembra v meste Huaura. Vzďaľoval sa tak od Limy, ktorú nechcel dobývať s armádou, ale obsadiť bez boja. V Peru však nebola nálada medzi obyvateľstvom až tak naklonená v prospech invázneho vojska. Napriek tomu sa situácia menila hlavne na severe v prospech San Martína, kde niekoľko miest dokonca vyhlásilo nezávislosť bez toho, aby do nich vstúpilo invázne vojsko. Nasledovalo ďalšie vyjednávanie medzi oboma stranami, kde San Martín navrhoval zriadenie konštitučnej monarchie v Peru, kde by vládol niekto zo španielskej kráľovskej rodiny. Miestokráľ Peru José de la Serna e Hinojosa síce osobne súhlasil, no nebol splnomocnený na schválenie podobného návrhu a preto k dohode znova neprišlo. Na stranu inváznej armády sa postavilo aj množstvo indiánov, ktorí vytvorili povstalecké skupiny. Tieto veľmi obmedzili zásobovanie Limy po súši, po mori zas zásobovanie blokovala invázna flotila. Situácia v hlavnom meste sa tak za krátku chvíľu stala kritickou. Miestokráľ preto rozhodol, že hlavné mesto opustí, čo sa 6. júla 1821 aj stalo. Po odchode miestokráľa a vojska nastala v Lime anarchia. Mestská rada Limy preto požiadala o pomoc San Martína, ktorý tak 12. júla 1821 vstúpil bez boja do Limy. San Martín vyzval zástupcov mesta, aby sa vyjadrili k otázke nezávislosti. 28. júla 1821 bola na námestí v Lime podľa očakávania vyhlásená nezávislosť Peru. San Martín sa následne nechal vymenovať za protektora Peru, čím získal najvyššiu moc v krajine. Pri tejto príležitosti navrhol San Martín aj červeno-bielu vlajku pre nový štát. San Martín v Paríži v roku 1848. Komplikácie nastali aj na severe Peru, kde mal ďalší nový štát patriotov Veľká Kolumbia záujem o pričlenenie územia súčasného Ekvádora. Prezident Veľkej Kolumbie Simón Bolívar o tom osobne informoval San Martína. Tamojšie obyvateľstvo však nechcelo byť súčasťou Veľkej Kolumbie, ale ani Peru. Bolívar napriek tomu vyslal do oblasti svoju armádu. Invázne vojsko bolo dlhú dobu nečinné, čo začalo spôsobovať znižovanie jeho morálky. Odhalená bola dokonca príprava na zvrhnutie San Martína z jeho pozície. San Martín preto rozkázal zahájiť nové ťaženie s cieľom oddeliť rojalistov v Peru a Hornom Peru. V apríli 1822 však rojalisti porazili vyslané vojsko patriotov, čo skomplikovalo San Martínovu situáciu. V máji 1822 porazili spojené vojská Bolívara a San Martína rojalistov z Quita, do ktorého Bolívar vstúpil o necelý mesiac neskôr. Aby San Martín a Bolívar vyriešili rozpory, stretli sa v dňoch 26. a 27. júla 1822 v prístave Santiago de Guayaquil a dva dni rokovali bez prítomnosti iných osôb. Výsledkom rokovania bolo uznanie pričlenenia prístavu Santiago de Guayaquil k Veľkej Kolumbií a súhlas so vstupom Bolívarovho vojska do Peru. Bolívar si taktiež presadil, že v Peru bude on najvyšším veliteľom. V tom istom čase v Lime miestne obyvateľstvo presadilo odvolanie San Martínovho zástupcu. To San Martína znechutilo a tak sa definitívne rozhodol opustiť Peru, na 20. septembra 1822 zvolal tzv. konštitučné zhromaždenie, kde ohlásil svoju rezignáciu. Zhromaždenie mu síce ponúklo možnosť vládnuť Peru, no San Martín to odmietol prijal iba titul generalissimus armády Peru a v rovnaký deň odplával späť do Čile. Neskorší život a rodina Pri odchode z Peru si so sebou zobral iba malé množstvo zlata, štandardu Francisca Pizarra, ktorú mu darovali mešťania v Lime a malý zlatý zvon. Peruánska vláda ešte stihla rozhodnúť, že San Martín bude poberať každoročnú rentu 2 000 pesos. Po príchode do Čile sa proti nemu postavil jeho bývalý spojenec admirál Cochrane, ktorý začal presadzovať, aby bol San Martín súdený. Znechutený tak odišiel späť do argentínskeho mesta Mendoza. Aj tu však bol terčom politických konkurentov, ktorí sa obávali, že by sa mohol chcieť zapojiť do politiky a tak sa San Martín rozhodol odísť do dobrovoľného exilu do Európy, kde postupne prešiel viacero krajín, až kým sa neusadil vo Francúzsku, kde v roku 1850 v chudobe zomrel. Pred smrťou si prial, aby boli jeho ostatky pochované v Buenos Aires, no kvôli zložitej situácii v Argentíne tej doby sa jeho želanie podarilo realizovať až v máji 1880. Vláda chcela jeho pozostatky uložiť v Metropolitnej katedrále, čo je hlavný katolícky chrám v Buenos Aires, čo však spôsobilo problém. San Martín bol totiž aktívnym členom slobodomurárskej lóže, čo neumožňovalo jeho pochovanie v kostole a tak vláda pristúpila na kompromis a pristavala ku katedrále novú časť, kde San Martínove pozostatky pochovali. S manželkou Maríou de los Remedios de Escalada mal dcéru Mariu de las Mercedes Tomasa de San Martín y Escalada.


José de San Martín

Context: Introduction  José Francisco de San Martín y Matorras ( 25. február 1778, Yapeyú, Miestokráľovstvo Río de la Plata† 17. august 1850, Boulogne-sur-Mer, Francúzsko) bol jedným z najvýznamnejších latinsko-amerických vodcov boja za nezávislosť kontinentu od Španielska. V Argentíne je považovaný za národného hrdinu a v Čile a Peru za osloboditeľa krajiny a radí sa tak do skupiny tzv. Libertadores, teda osloboditeľov.


Don Carlos

Context: Fyzický vzhľad a duševný stav Don Carlos mal jednu nohu kratšiu ako druhú, na chrbte mal veľký hrb a taktiež mal deformované ústa, preto bola i jeho reč ťažko zrozumiteľná. Rozprávať začal až ako 5 ročný a o niečo neskôr sa objavilo aj silné koktanie, čo mohlo mať na svedomí jeho beštiálne správanie.


Baltasar Hidalgo de Cisneros

Context: Introduction  Baltasar Hidalgo de Cisneros de la Torre ( 1758, Cartagena – † 1829) bol španielsky námorný dôstojník. Začiatkom marca 1770 sa stal lodníkom. Jeho prvé nalodenie bolo v roku 1772 na lodi "San Rafael" a prvé plavby prechádzajúce cez okolie mysov Santa María a San Vicente. Podnikol výlet do Peru vo fregate "Industria" a po návrate bol dvadsiateho druhého decembra 1773 povýšený na dôstojníka fregaty, ktorý sa zúčastnil záchranných operácií na Plaza de Melilla a expedície do Alžíru. Šestnásteho marca 1776 bol povýšený na dôstojníka a bol nalodený na lode "Vencedor" a "Peruano" letky, ktorej velil Don Miguel Gastón. Ako poručík fregaty sa nalodil na loď "Vencedor", urobil prvú kampaň Lamanšského prielivu, v letke Dona Luisa de Córdova. Zúčastnil sa v roku 1805 bitky pri Trafalgare, a v španielskom boji proti napoleonovej invázii v roku 1808. V roku 1809, bol ustanovený za vicekráľa Laplatského vicekráľovstva, keď nahradil Santiaga de Liniers. Bol zosadený 25. mája 1810 ( májová revolúcia ) skupinou lokálnych vodcov v Buenos Aires, ktorá chcela vytvoriť nezávislú vládu pre juhoamerické kolónie.


Francisco de Orellana

Context: Externé odkazy  Biografia Francisca de Orellanu Francisco de Orellana


Vito Volterra

Context: Introduction  Vito Volterra ( 3. máj 1860, Ancona, Taliansko - † 11. október 1940, Rím) bol taliansky matematik a fyzik. Práca na jeho teórii funkcionálov ho priviedla k štúdiu integrálnych rovníc , kde sú po ňom pomenované Volterrove integrálne rovnice. Zaoberal sa tiež biomatematikou, kde predovšetkým rozvíjal výsledky Pierra Françoisa Verhulsta. V tejto oblasti je spoločne s Alfredom Lotkom autorom tzv. Lotkových-Volterrových rovníc.


Le Corbusier

Context: Život  Od rytca k architektovi Narodil sa v La Chaux-de-Fonds známom okrem výroby hodiniek aj ako vyhľadávaná destinácia revolucionárov z celého sveta. Načas sa sem uchýlili francúzsky filozof Jean-Jacques Rousseau, anarchista Piotr Alexejevič Kropotkin či dokonca Lenin. Jeho otec bol maliarom hodinových číselníkov pre miestny hodinársky priemysel a matka pochádzala z obchodníckej rodiny a bola hudobníčkou a učiteľkou hry na klavír. Počas základnej školskej dochádzky sa zaujímal hlavne o chémiu, fyziku, kozmografiu a prírodopis. V štrnástich rokoch ho prijali na L’École d’art, v La Chaux, kde sa učil ryteckému umeniu. Dosiahol úspech a ním zdobené hodinky boli v roku 1902 na Medzinárodnej výstave dekoratívnych umení v Turíne odmenené diplomom. Jeho učiteľ Charles L’Eplattenier skoro rozpoznal jeho talent a cez umelecké remeslo ho doviedol k architektúre a maliarstvu, po prvý raz prišiel do styku s cieľmi a teóriami rôznych avantgardných reformných snáh, ktoré v 2. polovici 19. storočia vznikali v niektorých častiach Európy. L’Eplattenierovým vzorom bola príroda a John Ruskin, ktorá jediná bola pravdivá, len ona inšpirovala a len ona mala byť základom pre činnosť človka: „Pátrajte po jej príčinách, po jej princípe utvárania, po jej živom vývoji a vytvorte z toho všetkého syntézu…” L’Eplattenier si vyberal študentov pri hľadaní nového druhu ornamentu vyjadrujúceho Jurskú krajinu. Ako sedemnásťročnému Jeanneretovi zaistil zákazku na dom, Villu Fallet, ktorú sám neskôr označil ako odpornú a nikde ju sám nepublikoval. To mladého architekta naučilo, že stavby nie sú tvorené z ornamentov, ale z materiálov, pôdorysov a rezov. Priviedlo ho to ku „…skutočnému strachu z vyučovania, z receptov, z apriórneho božského práva a presvedčil som sa o nutnosti návratu k osobnému úsudku.” Univerzitné architektonické vzdelanie Jeanneret nezískal, ako však sám skonštatoval – aspoň sa nemusel prácne odúčať, čo by sa v škole naučil: „Som samouk a som zvedavý. (…) Jedinou mojou školou je neprestajné pozorovanie prírody a vecí okolo nás.” V roku 1906 pochopil, že sa chce naplno venovať architektúre a odchádza za svoj prvý honorár do Talianska študovať tamojšiu architektúru. Kľúčovým zážitkom sa pre neho stala väznica vo Florencii: „Prechádza mnou výnimočný pocit. Dochádzam k poznaniu, že sa tu naplnila autentická túžba ľudstva, mlčanie, osamelosť, ale tiež spoločenstvo a každodenné stretnutia.” Ďalší rok strávil v Rakúsku, kde podľahol čaru Loosovho antikonformizmu. V marci 1908 zostáva proti vôli rodičov a L’Eplatteniera v Paríži a získava zamestnanie ako kreslič u bratov Perretovcov (Auguste Perret…), kde spoznal možnosti železobetónu, čím položil základy pre svoju budúcu prácu. Celé popoludnie Jeanneret študoval katedrálu Notre-Dame, zatiaľ čo ranné hodiny sedával pri matematike a geometrii. Však k tomu, aby sa z rytca stal architekt, ako sám hovorí: „…ktorý zodpovedá koncepcii, akú som si o tomto povolaní vytvoril, je treba ešte veľa tvrdej práce: Môj boj proti priateľom bude bojom proti ich ignorácii. Nie preto, že by som niečo vedel, ale preto, že viem, že nič neviem.” Le Corbusier sa vracia do La Chaux v decembri 1909 a podieľa sa na spoločnosti zaoberajúcou sa rozvojom všetkých oblastí umení. Táto spoločnosť ho vyslala do Nemecka. Vstúpil do ateliéru Petra Behrensa, kde pracoval ako vedúci kreslič a kde stretol ďalšie mená modernizmu – Waltera Gropia a Miesa van der Roha. Jeho postoj k dianiu v Nemecku sa stával stále kritickejší: „U Behrensa v Berlíne som spoznal fungovanie veľkého úradu…, ale bohužiaľ tiež kapituláciu čistého a ušľachtilého umenia.” V máji 1911 opustil Jeanneret Nemecko a so svojim priateľom sa vydal na niekoľkomesačnú cestu, ktorá ich zaviedla do Grécka, kde ho očaril Partenón na aténskej Akropole a do Konštantínopolu. Svoje doterajšie skúsenosti z cesty spojil s aktuálnymi problémami novej architektúry spôsobom, ktorý bol pre jeho kombinačnú inteligenciu príznačný: „Tým, že som pri porovnávaní rôznych národov narazil na jednotu základných predpokladov, som získal istotu, že vypukla nová doba.” Minulosť a prítomnosť pre neho neboli protiklady. Pred vypuknutím prvej svetovej vojny sa vrátil domov. V období okolo roku 1912 po rokoch študovania železobetónu a cestovania definuje komponenty svojho formovania, navrhol prostú skeletovú konštrukciu zo železobetónu, ktorú by si podľa vlastnej vôle mohli dotvoriť priečkami a obvodovými stenami jasne sa prejavujúcimi už v projekte Dom-Ino. Tie sa však ako mnohé iné návrhy napokon nerealizovali. Po vypuknutí prvej svetovej vojny sa vracia do La Chaux-de-Fonds a na výzvu L’Eplatteniera tu pôsobí ako učiteľ na novo založenom architektonickom oddelení domácej umeleckej školy. V roku 1913 prevzal kurz, ktorého program je dodnes tradíciou: „Geometrické prvky, ich charakter, ich dekoratívny a monumentálny význam, ich rôzne použitie v architektúre, nábytok a iné objekty (výzor, pôdorysy, rezy, perspektívy atd.); praktická úprava architektonických diel, vnútorné dekorácie u rôznych predmetov.” Roku 1917 sa Jeanneret natrvalo usadil v Paríži, čím roky cestovania boli ukončené, no učenie ďalej pokračovalo. V roku 1918 sa intenzívne venuje maliarstvu a zároveň preberá vedenie technického úradu. Kritici nezdieľajú vysokú mienku o jeho obrazoch, ale maliarstvo mu pomohlo získať estetické skúsenosti, ktoré zúročil v architektúre. Zároveň práca v technickom úrade ho núti vyrovnávať sa s problémami hospodárstva, racionalizácie a organizácie. Posledným krokom v jeho architektonickom vzdelaní znamenala v roku 1918 známosť s maliarom Amédéom Ozenfantom, s ktorým rozvíjal svoje umelecko-teoretické myšlienky a vydáva spolu s ním manifest Aprés la cubisme – protikubistický manifest purizmu. S Ozefantom a básnikom Paulom Derméem založili v roku 1920 časopis L’Esprit Nouveau (publikovaný do roku 1925), ktorý mal poukazovať na nového ducha doby strojov a propagovať ich. Články boli neskôr zhrnuté do knihy Vers une architecture , po prvýkrát sa v súvislostiach rozvíjal Jeanneretov svetový názor a na ňom založená estetika, ktorá sa stala základom jeho architektúry. Kniha sa všeobecne považuje za najdôležitejšie dielo architektonickej teórie 20. storočia. Vyzdvihuje krásu racionálne riešených inžinierskych konštrukcií, poukazuje na čistotu povrchu stavby (priečelia), na určujúci význam pôdorysu a kladie dôraz na primárne formy (kocka, kužeľ, guľa, valec…), v ktorých „slnko odhaľuje krásu“. Architektúra podľa neho presahuje hranice úžitkovosti a je teda umením. Zároveň hlása, že dom je „stroj na bývanie“, čo zdanlivo odporuje predchádzajúcemu tvrdeniu. No požaduje oboje: dokonalú funkciu aj estetiku. Aby sa práca Ozenfanta a Jeannereta ako maliarov a kritikov – teoretikov rozoznala, vybrali si pseudonym. Ozenfant prijal meno jeho matky za slobodna, Saugnier . Jeanneret si zobral meno bratranca, Lecorbeziera . Oddelením Le, meno znelo primerane a evokovalo architektonickú profesiu, čo vyústilo v Le Corbusier. Portrét na švajčiarskej 10 frankovej bankovke Architekt ako umelec V roku 1921 spolu s bratrancom Pierrom Jeanneretom otvárajú ateliér na parížskej Rue de Sévre 35, v ktorom pracuje až do konca svojho života. V období rokov 1923 až do roku 1939 stavia mnohé významné budovy po celom svete (Francúzsko, Švajčiarsko, Nemecko, Rusko, Južná Amerika, Alžírsko a iné). V roku 1927 pre Deutsches Werkbund v Stuttgarte, Le Corbusier postavil Citrohan, prototyp čistej formy. V booklete výstavy kodifikoval jeho princípy ako Päť bodov modernej architektúry, odvodzujúc z potenciálu betónu. Následne kategorizoval priestorovú organizáciu delenú podľa týchto bodov ako Štyri kompozície. Hoci Hanno-Walter Kruft, autor Dejín teórie architektúry (od antiky po súčasnosť) tvrdí, že Le Corbusierove „ostro formulované teoretické požiadavky mali väčší vplyv ako jeho stavby“ , jeho päť bodov sa zhmotnilo a tak vznikli La Roche-Jeanneret (1922 – 1925) či Savoye v Poissy (1928 – 1931). Na Rue de Sévre sa vystriedalo mnoho mladých architektov, istý čas i mladý slovenský architekt Vladimír Karfík, ktorý o svojských pracovných postupoch vtedajšieho guru píše v knihe Architekt si spomína : „Corbu šiestim mladým švajčiarskym architektom, ktorých pozval, aby mu pomohli dokončiť projekt na Paláci Spoločnosti národov v Ženeve, sľúbil veľkolepú odmenu, ak prácu stihnú v stanovenom termíne. Keď to hotové odoslali do Ženevy, povedal, že nemá ani sous, aby im mohol zaplatiť. Keď vznikla malá vzbura, na druhý deň dal každému toľko, koľko stál lístok naspäť do Švajčiarska… Podľa Karfíka tento génius napriek teórii je architekt skôr impulzívny, citový a geometrické zákonitosti nachádza často až dodatočne. Napokon, čo sa geometrickej harmónie týka, podľa Karfíka sa Le Corbusier najviac nadchýnal výstavbou ženských tiel… Vlastné názory na urbanizmus vyzdvihuje prezentuje v roku 1925 v knihe Urbanisme . Koncom desaťročia Le Corbusier a Pierre Jeanneret dosiahli status a schopnosti, zastávajú v roku 1927 ich prvý úrad: Ligu národov. V roku 1928 zakladá spolu so Siegfriedom Giedionom, Waltererom Gropiom a s najvýznamnejšími architektmi moderného hnutia (CIAM) (Congrès International d’Architecture Moderne). ktorých hlavným okruhom bol architektonický vzťah k ekonomickej a politickej sfére. Vo svojej deklarácii hovorí: „ Urbanizmus je organizácia funkcií kolektívneho života… a úlohou je funkčný poriadok. Ten obsakuje tri funkcie: bývanie, výrobu, kultiváciu tela i ducha.“ Stretnutie v roku 1933 na lodi smerujúcej k Akropole viedol k Aténskej charte s úvodom Jeana Giraudouxa. Dokument o urbanizme bol podávaný ako biblia na plánovanie mnohých miest nasledujúcich dvoch desaťročí. Le Corbusier a Jeanneret sa dostali do dvoch veľkých svetových komisií: sovietska Centrosoyus (založenej v roku 1929) a Cité de Refuge pre Armádu spásy (1930), neskoršie v roku 1944 Tri ľudské zriadenia . V Le Corbusierovom živote bola v tomto období dôležitá udalosť, svadba s Yvonne Galiis v roku 1930, modelkou a krajčírkou z Monaka, kedy získal Francúzske občianstvo. Rána Le Corbusier maľoval v jeho ateliéri v Porte Molitor, jeho manželka mu pripravovala obed. Poobedia trávil v jeho práci na Sévreskej ulici. Na koci týždňa si spolu s Jeanneretom dali zápas basketbalu. Pravidelne prázdninoval a plával v Stredomorí, blízko Cap Martin. V roku 1935 cestuje po prvýkrát do USA na pozvanie Múzea moderného umenia. Tu už existovali mrakodrapy, podľa Le Corbusiera bez plánovania, bez „základnej potreby ľudského srdca” . Po útoku druhej svetovej vojny, Le Corbusier odišiel s Jeanneretom do Pyrenej. Ich partnerstvo skončilo v roku 1940, kedy Jeanneret odišiel do Švajčiarska. Le Corbusier odišiel do Vichy v nádeji, že nájde niekoho, kto by uskutočnil jeho idey. Vichy opustil po osemnástich mesiacoch, keď ho obvinili z boľševizmu. Po oslobodení bol Le Corbusier schopný začať rekonštruovať Paríž. Pod ochranou Ministerstva výstavby, začal plány na prístav v Marseille, čo viedlo v rokoch 1946 – 1952 k vzniku obytného bloku Unité d habitation. Budova poskytla 1600 obyvateľom dvojpodlažné byty a služby. Niektorí to prirovnávajú k malému mestu, kde chodby predstavujú ulice, vedúce na strechy – námestie. Tento blok sa zopakoval aj v Berlíne a Lyone a dodnes je však táto architektúra stretáva s ostrou kritikou najmä pre jej neosobnosť, chlad a zložitú orientáciu. Rokom 1950 už žiadne mesto nechcelo akceptovať jeho plány. Spojené národy ho sklamali, keď ho odmietli a za vedúce riaditeľa vybrali Walace Harrisona a delegácia Spojených národov pre UNESCO ho odmietla v dizajnérskom tíme. Napriek tomuto oficiálneho odmietnutiu Le Corbusier začal najproduktívnejšiu časť svojho životu. Venoval sa dobre tvarovateľnému, estetickému pohľadovému betónu v projektoch kaplnky Ronchamp (1954), ženského kláštoru v La Tourette (1957) a v mestskom pláne pre Čandígarh v Indii. Jeho architektúru postavil na tzv. modulore, pravidle proporcií, ktoré aplikovali geometrické proporcie a zlatý rez na základe miery ľudského tela. Domnieval sa, že našiel univerzálny kľúč k norme a kráse zároveň. V jeho Speve pre pravý uhol (1947 – 1953) vyjadril iné vysvetlenie vzťahu človka k vesmíru. Bol už menej racionálny, s osobným duchom a vzťahom k prírode. Básnické zobrazenia, ako „otvorená ruka”, alebo „býk” sa neskôr objavujú na jeho budovách, taktiež dramatické použitie prírodných živloch ako svetlo, tieň a voda. Koncom päťdesiatych rokov, Le Corbusier odchádza zo spoločenského života a trávi obrovskú časť jeho času v chate v Cap Martin. Jeho žena Yvonne umiera v roku 1957… z rany, ktorej ako niekto povedal sa nikdy úplne nedostal. Napriek čiastočnému zarmúteniu Le Corbusier dostáva najviac zákazok ako kedykoľvek predtým. Hoci tieto neskoré práce ťažko zapadajú do nejakej kategórie, mnohé pochádzali z primitívnych kultúr ako Indiánska architektúra, znovuobjavenie zaobchádzania s materiálmi ako oceľ. Pracoval na projekte o ktorom sľuboval, že bude hlavným výjadrením v celom jeho vývoji, v nemocnici vo Venice v roku 1965, kedy vo veku 78 rokov 27. augusta zomrel po srdcovom infarkte – utopil sa neďaleko francúzskej Riviéri.


Alessandro Volta

Context: Introduction  Alessandro Volta , celým menom Gróf Alessandro Giuseppe Antonio Anastasio Volta , ( 18. február 1745, Como – † 5. marec 1827, Miláno) bol taliansky fyzik známy svojimi objavmi v odbore elektriny. Vynašiel napríklad elektrickú batériu (viacero elektrochemických článkov zapojených sériovo = Voltov stĺp), zdokonalil zariadenie ( Electrophorus ) na vytvorenie statickej elektriny (kondenzátor). Je po ňom pomenovaná jednotka elektrického napätia, resp. elektrického potenciálu sústavy SI jeden volt.


Robert Falcucci

Context: Životopis V roku 1903 bol jeho otec, poštár, preložený do Saint-Aubin-Château-Neuf (Burgundsko). V roku 1911 sa celá rodina presťahovala do mesta Héry (Burgundsko). Rodina tak spravila, aby uľahčila mladému Robertovi prepravu do mesta Auxerre, kde sa vzdelával v Lýceu Paula Berta. Ku kresbe a maľbe ho priviedla maliarka a dizajnérka Cecile Cavaille-Coll (18541944), vnučka známeho staviteľa organov, Aristida Cavaillé-Colla (18111899). V roku 1919 vykonával vojenskú službu v Paríži. Z vojenskej služby bol prepustený príliš neskoro. Tvoril v známej škole École des Beaux-Arts. Počas života bol prijatý do Galeries des Beaux-Arts a tiež bol prijatý na Ecole Nationale Supérieure des Arts Décoratifs v Paríži. V Paríži sa stretol s Emmanuelom Cavaille-Collom (18601922), bratom Cecilie, známym dizajnérom a maliarom. V skoršej časti jeho tvorby môžeme badať ovplyvnenie týmto umelcom, ktorý maľoval prevažne vodovkami. V roku 1924 sa oženil s Odile Giniouxovou, s ktorou mal sedem detí.


Alberto Santos-Dumont

Context: Alberto Santos-Dumont sa narodil v brazílskej Palmire, časti dnes pomenovanej po ňom Santos Dumont. Bol najmladším synom kávového plantážnika francúzskeho pôvodu inžiniera Henriqua Dumonta, ktorý zbohatol zavádzaním mechanizácie do pestovania kávovníka. Jeho brazílska matka mala rodné meno de Santos. Alberto navštevoval školu v São Paule, neskôr podľa želania otca banskú školu v Ouro Preto. Javil však záujem najmä o strojárstvo a mechaniku. Hovoril, že v dvanástich rokoch riadil lokomotívu na otcovej kávovej plantáži.


Salvador Dalí

Context: Životopis Jeho otec bol notár Salvador Dalí i Cusí, matka Felipa Doménech. Ako 6-ročný namaľoval svoj prvý obraz; krajinku, ktorú sám neskôr charakterizoval ako Dieťa na prechádzke v daždi lastovičiek . V roku 1912 začal navštevovať školu vo Figueras, kde ho učil Esteban Traiter. O dva roky neskôr sa stal žiakom školy Bratstva kresťanského učenia. V tomto období sa spoznal s rodinou Pichotovou. Ramón Pichot Dalího usmerňoval a rozvíjal v ňom cit pre umenie. Z tejto doby pochádza obraz Choré dieťa . Od roku 1915 navštevoval radovú strednú školu maristov vo Figueras, kde sa ho ujal profesor Núňez, nositeľ Rímskej ceny v odbore grafiky. Pod jeho vedením sa na dielach Rembrandta poučil o účinkoch šerosvitu. Naučil sa využívať návrhárske a rytecké umenie. Začal sa venovať maľbám žánrových obrazov, portrétov. V roku 1918 ho zaujalo dielo Mariana Fortunyho, kubizmus, filozofia Immanuela Kanta a mysticizmus Juana Grisa. Spolu s ďalšími miestnymi umelcami vystavil vo svojom rodnom meste niekoľko malieb, ktoré sa stretli s kladným ohlasom kritiky. Krátko na to dostal ponuku na plagát Trhy a slávnosti sv. Kríža v meste Figueras . V roku 1919 vydáva v spolupráci s niekoľkými priateľmi umelecký časopis Štúdium. Z tej doby pochádza aj zbierka Dvaja cigáni . Vo svojich sedemnástich rokoch bol prijatý na špeciálnu školu maliarstva, sochárstva a grafiky v Madride. Štúdium v Madride Počas štúdia vyskúšal mnoho maliarskych štýlov. Imitoval holandský štýl 17. storočia – bol inšpirovaný hlavne Vermeerom, španielskym štýlom 17. a 19.storočia, impresionizmom, futurizmom, metafyzickou maľbou – pod vplyvom C. Carrà, kubizmom – inšpirovaný Pablom Picassom a J. Grisom. Spriatelil sa so spisovateľom Garcíom Lorcom, filmovým režisérom Luisom Buñuelom a skupinou anarchistov. Určujúcim vzorom pre obrazy nasledujúceho obdobia sa stalo talianske hnutie Pittura metafisica (metafyzická maľba) na čele s Giorgiom de Chiricom. V roku 1924 bol z akadémie vylúčený, keďže odmietal absolvovať skúšku z výtvarného umenia. Tvrdil, že fakulta nie je dostatočne kompetentná ho skúšať. Predsurrealistické obdobie V tomto období namaľoval niekoľko realistických figurálnych obrazov a štúdie z prístavu Cadaqués. Surrealistické obdobie Svoj celkovo prvý surrealistický obraz Krv je sladšia ako med vytvoril v roku 1928 inšpirovaný trýznivým snom. Salvador Dalí, Lluís Montanya a Sebastian Gash publikujú manifest groc – žltý manifest, kde odhaľujú katalánsky neucentizmus ako falošnú hru s helenizmom. Snažia sa podporiť nové umelecké prúdy. V roku 1929 sa Dalí usadil v Paríži, kde v tom istom roku usporiadal výstavu. Úvod do katalógu mu napísal André Breton, ktorý ho zároveň prijal do surrealistickej skupiny. Približne v tomto období natočil spolu s Luisom Bunuelom dva surrealistické filmy Andalúzsky pes – 1929 a L’âge d’or (Zlatý vek) – 1931, ktoré po premiére v Paríži vyvolali škandál. 30. roky Tridsiate roky predstavujú jeho najtvorivejšie obdobie. V roku 1931 vznikli jeho slávne diela Stálosť pamäti a Horiaca žirafa – 1935. Napriek všetkým teoretickým predpokladom však zostáva Dalí pod vplyvom iných surrealistických maliarov ako Max Ernst, Yves Tanguy. Kvôli svojmu častému „požičiavaniu nápadov“ bol obviňovaný z plagiátorstva. V polovici tridsiatych rokov sa nechal inšpirovať Arcimboldovou a Bracelliho metódou podvojných zobrazení. V obraze Španielsko vytvára leonardovský jazdec postavu ženy. Jeho tvorbu do značnej miery ovplyvnila občianska vojna v Španielsku; z tohto obdobia pochádzajú obrazy ako Predtucha občianskej vojny , Kanibalizmus jesene a Paranonia . V roku 1937 ho Breton vylúčil zo surrealistickej skupiny pre jeho akademický maliarsky štýl. Pred vojnou Ešte pred 2. svetovou vojnou Dalí opustil Európu a pokúsil sa usadiť v USA, kde sa snažil komerčne presadiť. Začal maľovať módne podobizne a náboženské výjavy – Ukrižovanie a Kristus sv. Jána z Kríža . S touto tvorbou konečne dosiahol oficiálne uznanie. V roku 1941 (19.11. – 11.1.) usporiadalo Múzeum moderných umení v New Yorku výstavu 30 Dalího malieb a 17 kresieb. Ďalším obrazom, ktorým zaujal verejnosť sa stala Melancholická atómovka – 1945, jej účelom bolo pripomenúť Hirošimu. Chester Dale ho poveril namaľovaním Poslednej večere – 1955 pre National Gallery of Art vo Washingtone. Iná tvorba Okrem obrazov sa Dalí venoval aj knižným ilustráciám. Najznámejšími sa stalo 24 ilustrácií k Lautréamontovým spevom Maldororovým, Donovi Quijotovi, Macbethovi a k Božskej komédii. Dalí je taktiež autorom mnohých fantastických publikácií, medzi ktoré patrí aj fiktívny životopis Tajný život Salvadora Dalího (1942) alebo Ako sa stať Dalím (1973). V päťdesiatych rokoch sa venoval navrhovaniu šperkov pre newyorských zlatníkov. 60. roky Od šesťdesiatych rokov sa zúčastňoval mnohých reprezentačných výstav, pre ktoré zhotovoval obrazy. V roku 1958 získal čestnú medailu a medailu mesta Paríž. Jedným z jeho úspechov bola aj výstava v Tokiu v roku 1964. Španielska vláda mu udelila Veľký kríž Izabely Kastílskej. V tom čase maľoval Ezechielov sen , jednu zo 100 ilustrácií k Biblii. V roku 1972 bolo vo Figueras otvorené Dalího múzeum. Rok na to namaľoval prvý stereoskopický obraz Dalí zozadu maľuje Galu zozadu . Dňa 9. mája 1979 sa stal členom École des Beaux-Arts. Úpadok V septembri 1984 sa podrobil plastickej operácii s cieľom odstrániť následky popálenín, ktoré utrpel pri požiari vo svojej izbe na zámku Púbol. Po smrti svojej manželky Galy, ktorá bola dlhé roky jeho inšpiráciou, postupne psychicky upadal a strácal chuť tvoriť. 23. januára 1989 zomrel vo Figueras na zlyhanie srdca.


César Vallejo

Context: Život Bol členom peruánskej intelektuálnej skupiny Grupo Norte a predstaviteľom avantgardy. Počas svojho života vydal len tri knihy básní, napriek tomu je vnímaný ako jeden z najväčších juhoamerických básnikov - Thomas Merton ho napríklad nazval „najväčším básnikom od čias Danteho“. Záver života strávil v Európe.


Andrea del Sarto

Context: Dielo Andrea del Sarto bol posledným veľkým florentským maliarom, patril k najväčším majstrom neskorej renesancie. V kláštoroch maľoval celé cykly veľkoplošných fresiek. Na jeho prácu mali vplyv Leonardo da Vinci, Sandro Botticelli a Andrea del Verrocchio. Roku 1518 ho pozval na svoj dvor francúzsky kráľ František I., odkiaľ sa však po roku vrátil. Všetky ženy, ktoré namaľoval, majú podobu jeho manželky Lucrezie di Fede.


Alberto Contador

Context: Externé odkazy  Životopis Alberta Contadora na Sports-Info Kategória:Španielski cyklisti Kategória:Víťazi Tour de France Kategória:Víťazi Giro d’Italia Kategória:Víťazi Vuelta a España Kategória:Osobnosti z Madridu


Carlo Porta

Context: Tvorba  Skorá tvorba Jeho prvým známym dielom je almanach El lavapiatt del meneghin che l è mort z roku 1792, ale z dvoch častí, z ktorých bol zložený, sa zachovala len jedna. Hoci prvá oficiálna tlač jeho diel pochádza z roku 1817, v zbierke najlepších diel Francesca Cherubiniho napísaných v milánskom dialekte, jeho verše sa tešili veľkej obľube v Miláne prinajmenšom v rokoch 18041805, keď pracoval na preklade Božskej komédie do milánskeho jazyka. Jeho verzia záhadného verša „Papé Satan, papé Satan aleppe“ je veľmi známa, premenená na verš detskej riekanky pre deti: „Ara, bell ara, descent cornara“. V roku 1810, aj keď anonymne, vyšli Brindes de Meneghin a l ostaria napísané pri príležitosti sobáša Napoleona s Máriou Luisou Habsbursko-Lotrinskou. V Brindes si Porta želá predovšetkým dobré riadenie Milána a Lombardska. Veľká sezóna portovskej poézie sa však začala v roku 1812 s Desgrazzi de Giovannin Bongee . Od tohto momentu až do jeho smrti bola produkcia stála a najvyššej kvality. Antiklerikálna žilka V skladbách ako Fraa Zenever (1813), On Miracol (1813), Fraa Diodatt (1814), La mia povera nonna la gh had (1810) nájdeme transkripcie v tóne populárnej karikatúry legiend stredovekej zbožnosti, s jasnými vplyvmi z osvietenstva a voltairizmu v morálnom a sociálnom postoji básnika. Takýto pôvod je zrejmý aj v satirických básňach, ktoré sa zameriavajú na reakčnú aristokraciu a ignorantské, bigotné a parazitické nižšie duchovenstvo. Spomeňte si na Modlitbu, satiru aristokratickej arogancie prezlečenú za zbožnú náboženskú horlivosť a La nomina del Cappellan , neľútostný obraz života čiernej aristokracie a najchudobnejších a hladujúcich duchovných. Je zaujímavé, že mnohé z najzúrivejších antiklerikálnych satír boli veľmi priaznivo prijaté veľkým počtom duchovných, ktorí boli sami kritickí voči zvyklostiam časti cirkvi tej doby. V rokoch Portovej činnosti sa myšlienky jansenizmu v Lombardii zľahka šírili, čím bol ovplyvnený napríklad Alessandro Manzoni. Manzoniho diela však prejavujú dobrú mienku o autorovi voči radovým duchovným, ktorí naopak, patria medzi Portove obľúbené ciele. Populárne postavy Spomínaní Desgrazzi de Giovannin Bongee vyšli v roku 1812 a boli okamžite ocenení, o dva roky neskôr nasledovali Olter desgrazzi de Giovannin Bongee . Hlavným hrdinom je mladý chlapec z obchodu obeťou série nešťastí s mocou. Porta sa rozhodne, že ich Giovannin povie anonymnému poslucháčovi takmer ako divadelný monológ. Nasleduje El lament del Marchionn di gamb avert (1816), ktorú mnohí kritici považujú za jeho majstrovské dielo a La Ninetta del Verzee (1814) ako dojímavé vyznanie prostitútky. Pri písaní v rokoch najväčšieho úspechu romantizmu a vyhlasovaní sa za romantika sa Porta odpútava od predstavy o ľuďoch typických pre tento umelecký prúd. Portov ľud nie je idealizovaný ani v sociálnom, ani vo vlasteneckom zmysle: nie sú tu žiadne stopy a priori pozitívnej vízie nižších tried, ani ich velebenia v mene rodiaceho sa talianskeho nacionalizmu – vzácneho Portovho patriotizmu, ktorý veľmi miloval svoje mesto Miláno. No medzi príčinami jeho slabého úspechu u verejnosti a kritikov počas Risorgimenta a po ňom sa okrem iného veľmi málo uvádzala myšlienka talianskeho národa. Politická satira Sonety patria predovšetkým k jeho politickej žilke, ako Paracar che scappee de Lombardia (1814), E daj cont sto chez-nous (1811), Marcanagg i politegh secca ball (1815), Quand vedessev on pubblegh funzionari (1812). Medzi básňami, ktoré nepatria do jednej z troch spomínaných oblastí, si pamätáme predovšetkým sonety na obranu voľby Milánčanov alebo na obranu Milána. Veľmi slávny I paroll d on lenguagg car sur Gorell (1812) na obranu dialektov (alebo lepšie povedané miestnych jazykov) a El sarà vera fors quell ch el dis lu (1817) na obranu Milána. Spomedzi správnejších humorných básní spomenieme Dormiven dò tosann tutti dò attacha (1810) a veľmi krátku Epitaffi per on can d ona sciora marchesa (1810). Habsburská reštaurácia z roku 1815 hlboko sklamala Portu, ktorý dúfal v nezávislosť Lombardska od cudzej nadvlády. Rozhodne však neoľutoval francúzsku okupáciu, ako je to jasne vyjadrené v mnohých sonetoch a v závere básne Paracar che scappée de Lombardia . V poézii posledných rokov sú zdôraznené antišľachtické postavy proti triede, ktorá sa nečakane vrátila k vláde. Svedkami tejto fázy „alla Parini“ sú La nomina del Cappellan (1819), ešte komickejšie, satirické prepracovanie epizódy „vergine cuccia“ na Pariniho pamiatku, v ktorej tentoraz povýšenecký kňaz kupuje plátky salámy pre svoju sučku, Ponuka Bohu (1820) a Meneghin biroeu di ex monegh (1820). V roku 1816 sa Porta pridal k znovuzrodenému romantickému hnutiu ( Sonettin col covon ), očividne svojím vlastným spôsobom. Významným kritikom a odborníkom na Carla Portu bol profesor Dante Isella. Profesor Guido Bezzola bol Portov svedomitý životopisec a pozorný historik. Dielo Poesie milanesi di Carlo Porta, Tommaso Grossi. Milano, Casa Editrice Guigoni, 1891, lom. Poesie milanesi. Roma, Mondadori, 1921 Poesie (19. storočie) Brindes de Meneghin a l ostaria, 1810 Dormiven dò tosann tutt dò attaccaa, (19. storočie) E daj cont sto chez-nous, 1811 Quand vedessev on pubblegh funzionari, (19. storočie) Desgrazzi de Giovannin Bongee, (1812) I paroll d on lenguagg, car sur Gorell, (1812) Ona vision, (1812) On miracol, (1813) Fraa Zenever, (1813) Fraa Diodatt, (1814) Paracar che scappee de Lombardia, (19. storočie) Olter desgrazzi de Giovannin Bongee, (1814) Marcanagg i politegh secca ball, (19. storočie) El viacc de Fraa Condutt, (1816) El sarà vera fors quell ch el dis lu, (19. storočie) La Ninetta del Verzee, (1815) La nomina del Cappellan (1819) Meneghin biroeu di ex monegh, (19. storočie) Offerta a Dio, (1820) La mia povera nonna la gh aveva, (19. storočie)


Seth Ward

Context: Životopis Vzdelával sa v Sidney Sussex College, kde absolvoval v roku 1640. V roku 1649 sa stal profesorom na Oxford University a preslávil sa svojou teóriou o pohybe planét. Angažoval sa v diskusii s Thomasom Hobbesom. Bol jedným zo zakladajúcich členov Royal Society. V roku 1659 bol menovaný prezidentom Trinity College v Oxforde, ale odstúpil už v roku 1660. 1661 sa stal dekanom v Exeterské katedrále a o rok neskôr bol vysvätený za biskupa. V období 1667 až 1689 pôsobil ako biskup v Salisbury.


Alexandre Dumas starší

Context: Introduction  Alexandre Dumas starší , vlastným menom Thomas Alexandre Davy de La Pailleterie ( 24. júl 1802, Villers-Cotterêts, Francúzsko – † 5. december 1870, Puys, Seine-Maritime) bol francúzsky prozaik a dramatik obdobia romantizmu. Bol synom generála a vnukom francúzskeho markíza a kreolky z francúzskej kolónie Santo Domingo (dnes Haiti). Preslávil sa najmä dobrodružnými historickými románmi. Veľa jeho diel viacnásobne dostalo filmovú podobu. Úspešný románopisec a dramatik bol v kruhoch parížskej bohémy povestný svojou telesnou silou a bujnou povahou. Tieto povahové črty sa odrazili v jeho viacerých obľúbených literárnych postavách (silácke kúsky Porthosa a i.).


William Pepperell Montague

Context: Introduction  William Pepperell Montague ( 11. november 1873, Chelsea, Massachusetts, USA – † 1. august 1953, New York, New York) bol americký filozof, profesor filozofie na Columbia University, predstaviteľ neorealizmu.


Juraj VI. (Spojené kráľovstvo)

Context: Manželstvo Súbor:StateLibQld 1 110084 Duke and Duchess of York at Eagle Farm Racecourse, Brisbane, 1927.jpg|vľavo|náhľad|256x256bod|Vojvoda a vojvodkyňa z Yorku (v strede, čítajúci) na závodisku Eagle Farm, Brisbane, 1927 Súbor:Duke of York (later King George VI) at Tongariro River (1927).jpg|náhľad|Vojvoda rybárči na rieke Tongariro na Novom Zélande, 1927 Bolo neobvyklé, že Albert mal pri voľbe budúcej manželky veľkú slobodu. Zamilovanie do už vydatej austrálskej prominentky Lady Loughboroughovej skončilo v apríli 1920, keď kráľ s prísľubom yorkského vojvodstva presvedčil Alberta, aby sa prestal o ňu zaujímať. V tom roku sa prvýkrát od detstva stretol s Lady Alžbetou Bowes-Lyonovou, najmladšou dcérou grófa zo Strathmoru a Kinghorne. Začal byť odhodlaný si ju vziať. Jeho návrh odmietla dvakrát, údajne v rokoch 1921 a 1922, pretože sa zdráhala vykonať obete potrebné na to, aby sa stala členom kráľovskej rodiny. Po zdĺhavom dvorení Alžbeta súhlasila, že si ho vezme. Zosobášili sa 26. apríla 1923 vo Westminsterskom opátstve. Albertovo manželstvo s niekým, kto sa nenarodil v kráľovskej rodine, sa považovalo za modernizačné gesto. Novovytvorená spoločnosť British Broadcasting Company si želala zaznamenať a vysielať svadbu v rozhlase, ale kapitula opátstva túto myšlienku vetovala (hoci dekan Herbert Edward Ryle bol za). Od decembra 1924 do apríla 1925 vojvoda a vojvodkyňa cestovali po Keni, Ugande a Sudáne a prechádzali Suezským prieplavom a Adenom. Počas cesty sa obaja vybrali na lov veľkej zveri. Albert sa kvôli svojmu koktaniu obával verejného prejavu. Po záverečnej reči na British Empire Exhibition vo Wembley 31. októbra 1925, ktorá bola utrpením pre neho aj pre jeho poslucháčov, začal navštevovať logopéda austrálskeho pôvodu Lionela Logueho. Vojvoda a Logue cvičili dychové cvičenia a vojvodkyňa s ním trpezlivo trénovala. Následne bol schopný hovoriť s menšími zaváhaniami. Keď sa jeho prednes zlepšil, vojvoda počas prehliadky impéria s vojvodkyňou v roku 1927 otvoril novú budovu parlamentu v austrálskej Canberre. Ich cesta po mori do Austrálie, Nového Zélandu a na Fidži ich viedla cez Jamajku, kde Albert hral štvorhru v dvojici s černochom Bertrandom Clarkom, čo bolo v tom čase neobvyklé a považované za miestny prejav rovnosti medzi rasami. Vojvoda a vojvodkyňa mali dve deti: Alžbetu (rodinou nazývanú „Lilibet“), ktorá sa narodila v roku 1926, a Margarétu, ktorá sa narodila v roku 1930. Rodina žila radšej na Piccadilly 145, ako v jednom z kráľovských palácov.


Juraj VI. (Spojené kráľovstvo)

Context: Mladosť Súbor:Edward VII UK and successors.jpg|vľavo|náhľad|295x295bod|Štyria králi: Eduard VII. (úplne vpravo); jeho syn Juraj, princ z Walesu, neskôr Juraj V. (úplne vľavo); a vnuci Eduard, neskôr Eduard VIII. (vzadu); a Albert, neskôr Juraj VI. (vpredu), cca 1908 Narodil sa v York Cottage v Sandringham Estate v Norfolku za vlády jeho prababičky kráľovnej Viktórie. Jeho otcom bol princ Juraj, vojvoda z Yorku (neskorší kráľ Juraj V.), druhý a najstarší žijúci syn princa a princeznej z Walesu (neskorší kráľ Eduard VII. a kráľovná Alexandra). Jeho matka, vojvodkyňa z Yorku (neskôr kráľovná Mária), bola najstarším dieťaťom a jedinou dcérou Františka, vojvodu z Tecku, a Márie Adelaide, vojvodkyne z Tecku. Deň Albertových narodenín, 14. december 1895, bol 34. výročím smrti jeho pradeda Alberta Sasko-Kobursko-Gothajského. Bol pokrstený ako „Albert Frederick Arthur George“ v kostole sv. Márie Magdalény v Sandringhame o tri mesiace neskôr. V rámci rodiny bol neformálne známy ako „Bertie“. Vojvodkyni z Tecku sa nepáčilo prvé meno, ktoré jej vnuk dostal, a prorocky napísala, že dúfa, že priezvisko „môže nahradiť menej priaznivé meno“. Albert bol po narodení štvrtý v poradí na trón po svojom starom otcovi, otcovi a staršom bratovi Eduardovi. Často trpel zlým zdravotným stavom a bol označovaný za „vyľakaného a trochu náchylného k plaču“. Jeho rodičia boli spravidla vylúčení z každodennej výchovy svojich detí, ako to bolo v aristokratických rodinách tej doby normou. Trpel koktaním, čo mu vydržalo mnoho rokov. Hoci bol prirodzene ľavák, bol nútený písať pravou rukou, ako to v tom čase bolo bežné. Trpel chronickými žalúdočnými problémami, ako aj klepaním kolien, pre ktoré bol nútený nosiť bolestivé opravné dlahy. Kráľovná Viktória zomrela 22. januára 1901 a nahradil ju princ z Walesu ako kráľ Eduard VII. Princ Albert sa posunul na tretie miesto v nástupníctve na trón po svojom otcovi a staršom bratovi.


Joaquín Valverde Durán

Context: Život Narodil sa 27. februára 1846 v Badajoze, v španielskej provincii Extremadura, v blízkosti portugalských hraníc. Študoval na madridskom konzervatóriu. Jeho učiteľmi boli Pedro Sarmiento (flauta), José Aranguren (harmónia) a Emilio Arrieta (skladba). Bol vynikajúcim flautistom. Od 13 rokov hral v rôznych vojenských kapelách a divadelných orchestroch. Prvú cenu v hre na flautu získal už v roku 1867 a cenu za kompozíciu v roku 1870. Napísal aj dve učebnice hry na flautu. V rokoch 18711889 pôsobil ako dirigent divadelných orchestrov. Svoju prvú symfóniu Batylo skomponoval roku 1871. Preslávil sa však hlavne svojou spoluprácou na kompozíciách zarzuel so skladateľom Federicom Chuecom. Chueca poskytoval väčšinu melódií a Valverde im dodával orchestrálny lesk. Ich spolupráca sa začala v roku 1877 zarzuelou Un maestro de obra prima , ale ich majstrovským dielom sa stala zarzuela La gran vía (premiéra v Madride 2. júna 1886), ktorá sa hrala v Španielsku, Mexiku, Argentíne, New Yorku, Viedni, Londýne a i v ďalších európskych mestách. Okrem Chueca spolupracoval aj s ďalšími skladateľmi. Boli to Manuel Fernández Caballero, Julián Romea, Ruperto Chapí, Arturo Saco del Valle, José Rogel, Tomás Bretón, Tomás López Torregrosa a José Serrano. Menej úspešné už boli opery, ktoré skomponoval sám, ako napr. La Baraja francesa z roku 1890. Joaquín Valverde Durán zomrel v Madride v roku 1910. Jeho syn sa stal tiež hudobným skladateľom.


Santiago Bernabéu Yeste

Context: Životopis Narodil sa ako siedmy syn právnika Jose Bernabeu Ibaneza a kubánskej matky Antonii Yeste Nunezovej. Keď mal Santiago päť rokov sa rodina presťahovala do Madridu. Po ukončení štúdia práva na Instituto Cardenal Cisneros v Madride sa stal advokátom a na krátky čas sa presťahoval do Ovieda, ale neskôr sa vrátil späť do Madridu a začal sa naplno venovať svojej obľúbenej hre, futbalu.


Fernando Botero

Context: Detstvo Vyrastal s dvoma bratmi a mamou, otec mu zomrel, keď mal štyri roky. Chodil do jezuitskej základnej školy, v ktorej bola zavedená prísna jezuitská výchova. Ešte ako malý chlapec začal maľovať býčie zápasy, ktoré sa mu v tom čase veľmi zapáčili. Jeho nadšenie pre zápasy mu vydržalo dva roky, maľoval toreadorov a býky a akvarely predával pred vstupom do arény za päť pesos. Ako pätnásťročný v roku 1948 si začal zarábať kresbami, ktoré pravidelne uverejňovali miestne noviny El Colombiano . Inšpiroval sa Danteho Božskou komédiou , v ktorej ho zaujali predovšetkým akty žien. Vedeniu jezuitskej školy sa však jeho myšlienkové smerovanie nepáčilo, preto ako reakcia na uverejnené kresby obnažených žien prišlo vylúčenie zo školy, aby nekazil morálku mladých kresťanov, ktorí navštevovali školu. Šestnásťročný Botero sa po vyhodení zo školy ocitol v robotníckej štvrti mesta, ktorá mu poskytla množstvo inšpirácií v jeho začínajúcej tvorbe. Miestni obyvatelia si ho obľúbili a dovolili mu zachytiť v obrazoch ich bežný život.


Georges Jacques Danton

Context: Súkromný život Danton sa narodil 26. októbra 1759 v Arcis-sur-Aube do malomestskej nezámožnej rodiny okresného prokurátora Jacquesa Dantona a jeho manželky Mary Camos. Mal dva a pol roka, keď mu zomrel otec. Matka sa po ôsmich rokoch znovu vydala za majiteľa práčovne. Ako o študentovi o ňom jedni tvrdili, že ničím nevynikal; iní, že bol šikovný žiak a horlivý čitateľ Danta, Shakespearea, Corneilla, Rabelaisa. Sedem rokov bol pisárom u právneho zástupcu Vinota v Paríži. V roku 1787 si ako 28-ročný kúpil za požičané peniaze úrad advokáta v Kráľovskej rade a oženil sa s Antóniou Gabrielou Charpentier, dcérou zámožného kaviarnika a kontrolóra nájmov. Mali troch synov. Zomrela 10. februára 1793. Danton sa znova oženil. Vzal si 16-ročnú dcéru Marca-Antoina Gelýho, člena Klubu cordelierov, Louise Sébastienne Gély. Pri výkone advokátskej praxe skvele zdokonalil svoje rečnícke schopnosti a čoskoro sa preslávil ako obávaný protivník na súde. Dokonale poznal zvykové právo aj životný štýl doby. 20. apríla 1791 sa Danton vzdal advokácie. V roku 1794, predtým než šiel na gilotínu, bol statkárom v aubskom kraji. Rýchly vzrast jeho majetku tu budil pohoršenie.


João Goulart

Context: Osobný život Jeho manželkou bola o 21 rokov mladšia Maria Teresa Fontela Goulartová, ktorá bola pre svoju krásu porovnávaná s Jackie Kennedyovou.


Françoise Sagan

Context: Osobný život Narodila sa v Cajarcu (department Lot), kde strávila detstvo obklopená zvieratami. Bola najmladším a rovnako tak i rozmaznaným členom meštianskej rodiny. Jej otec pôsobil ako riaditeľ spoločnosti a matka bola dedička bohatých statkárov. Rodina Quoirezových strávila 2. svetovú vojnu v provincii Dauphiné a neskôr vo Vercors. Mladosť prežila v Paríži. V roku 1953 bola neúspešná na prijímacích pohovoroch na Sorbonne. I keď žila nekonvenčným životným štýlom, napokon začala študovať na parížskej univerzite, avšak svoje štúdiá riadne neukončila. Od svojich 17-tich rokov raňajkovávala v kaviarni "Closerie des Lilas", okrem iných aj so svojím učiteľom Jeanom-Paulom Sartrom, čo ju zrejme inšpirovalo k písaniu. Sagan bola v manželskom zväzku dvakrát. Prvýkrát vyskúšala manželský život s Guyom Schoellerom, ktorý bol o 20 rokov starší (svadba sa uskutočnila 13. marca 1958). Toto manželstvo trvalo približne dva roky (rozviedli sa v júni 1960). Jej druhým svadobným pokusom bol Bob Westhof, mladý americký sukničkár a zdanlivý keramik. Tento zväzok vydržal asi rok (svadba sa konala 10. januára 1962 a v roku 1963 sa rozviedli). Z tohto vzťahu vzišlo i dieťa – Denis. Po manželských skúsenostiach sa vybrala inou cestou – vytrvala v lesbickom mileneckom vzťahu s módnou návrhárkou Peggy Roche a milencom Bernardom Frankom – ženatým esejistom, ktorý bol posadnutý čítaním a jedením. Svoju nekonvenčnú rodinu rozšírila o Annicku Geille, redaktorku Playboy magazínu, ktorá o nej napísala článok. Zbožňovala cestovanie a veľakrát ju v USA videli s Trumanom Capotem, či s Avou Gardnerovou. 14. apríla 1957, keď riadila svoje športové auto Aston-Martin, spôsobila dopravnú nehodu a na istý čas sa ocitla v bezvedomí. Utrpela mnohonásobné zlomeniny hlavy, hrudníka a brucha. Odvtedy bojovala so závislosťou na liekoch a drogách. Milovala šoférovanie a veľakrát navštívila Monte Carlo, aby sa pri hraní v kasínach zrelaxovala. Všetky jej biografie obsahujú informáciu o tom ako vyhrala veľké množstvo peňazí v kasíne, ako jazdila na drahých autách a užívala si nočný život na Côte d´Azur, no Sagan nezabudla písať ďalšie romány. Françoise Saganová sa stala ikonou úspechu vo Francúzsku. 90-te roky boli pre Saganovú v znamení závislosti na drogách. Dlhodobo užívala tabletky, amfetamíny, kokaín, morfium a alkohol. O tom, že Saganovej zdravotný stav nebol celkom dobrý sa svet dozvedel v roku 2000. O dva roky na to bola obvinená z krátenia daní, ale vďaka bývalému prezidentovi Françoisovi Mitterrandovi dostala len podmienečný rozsudok. Koncom života sa ocitla opustená a bez luxusu na ktorý bola zvyknutá. 24. septembra 2004 zomrela vo veku 69 rokov na pľúcnu embóliu v Équemauville - Calvados. Na jej vlastnú žiadosť boli jej pozostatky spálené v rodnom Cajarcu. Prezident Jacques Chirac po smrti spisovateľky povedal: „Bola vedúcou postavou svojej generácie a pomohla zlepšiť postavenie žien vo Francúzsku. S jej odchodom Francúzsko stráca jednu z najlepších a najcitlivejších autoriek. S citom a bystrosťou odhaľovala ducha a vášne ľudského srdca.“ V roku 2010 založil Saganovej syn Denis Westhoff literárnu cenu "Le prix Françoise-Sagan".


Albert (britský princ)

Context: Sobáš 15. októbra 1839 si kráľovná Viktória pozvala Alberta na osobné rokovania a zverila sa mu so svojimi citmi. On sám bol nadšený a tiež vyznal Viktóriu lásku. V kútiku duše mal ale isté pochybnosti, ako to vyplývalo z jeho listov. Mal strach, či je vôbec hoden toho, byť manželom britskej kráľovnej a nebolo mu príliš príjemné, že mal opustiť svoje rodné vojvodstvo a usadiť sa v Anglicku, ku ktorému nemal žiadny vzťah a kde sa necítil dobre. 14. novembra 1839 odišiel domov, ale denne si s Viktóriou písali milostné listy. Po jeho odchode z Veľkej Británie sa v krajine zdvihol odpor proti budúcemu partnerovi mladej panovníčky, pretože verejnosť považovala Alberta za bezvýznamného a nemajetného cudzinca. Viktória bola zhrozená nenávistnými útoky proti svojmu snúbencovi, a tak Albertovi nariadila, že si so sebou do Anglicka nesmie priviezť žiadne svoje nemecké služobníctvo. Došlo k prvej partnerskej roztržke, ale nakoniec sa Albert svojej budúcej manželke podvolil. Ich sobáš bol uzavretý 10. februára 1840 v malej kaplnke Svätojakubského paláca.


Ľudovít Bertrand

Context: Uctievanie Pápež Pavol V. ho 19. júla 1608 vyhlásil za blahoslaveného. Ľudovít Bertrand bol následne 12. apríla 1671 kanonizovaný pápežom Klementom X. Jeho sviatok, ako sa uvádza v Rímskom martyrológiu, sa oslavuje 9. októbra. Ľudovít Bertrand je niekedy nazývaný „apoštolom Južnej Ameriky“. Je patrónom Kolumbie. Socha Ľudovíta Bertranda sa nachádza na severnej kolonáde Baziliky svätého Petra v Ríme. V Seville je vystavený Ľudovítov obraz od Francisca Zurbarána. Festival známy ako La Tomatina sa koná v Buñol vo Valencii na počesť patrónov mesta Ľudovíta Bertranda a titulu Panny Márie Mare de Déu dels Desemparats (Matka Božia bezbranných).


Albert (britský princ)

Context: Štúdiá Po odchode z Londýna strávil rok u strýka v Bruseli a potom odišiel študovať právo do Bonnu. Bol výborným a usilovným študentom, pokračoval aj v komponovaní hudby, ako turista precestoval v čase štúdií Švajčiarsko a Taliansko. Pre neviazaný študentský život ale pochopenie nemal. Bol stále rovnako plachý a nevyhľadával spoločnosť priateľov ani žien. V roku 1838 sa vrátil do Bruselu a práve vtedy ho strýko zasvätil do svojich plánov na dohodnutý sobáš s Viktóriou, ktorá v tej dobe bola sotva pár mesiacov novou kráľovnou Veľkej Británie. Albert sám týmto nápadom príliš nadšený nebol, ale podvolil sa na prianie svojho milovaného strýka. Z Londýna však prišla rýchla a nečakaná odpoveď, v ktorej kráľovná Viktória odkázala svojim príbuzným, že sa ešte nemieni vydávať. Leopold sa nevzdával a znova naliehal na svoju neter, ktorá nakoniec súhlasila a v roku 1839 pozvala Alberta znovu do Londýna. Ten príliš nadšený nebol, pretože sa dopočul, že sesternica je teraz tvrdohlavá, panovačná, nemá vôbec rada prírodu a je každý deň hore dlho do noci. Nepochybne sa tiež cítil dotknutý dlhým čakaním na pozvanie. Druhýkrát v živote sa Albert a Viktória osobne stretli 10. októbra 1839. Viktória bola opäť očarená svojím bratrancom a jeho krásou. Už po dvoch dňoch si zapísala do svojho denníka, že je do neho zamilovaná. Od toho okamihu sa od neho nepohla, všade ho sprevádzala a 13. októbra 1839 oznámila premiérovi, že sa chce vydať.


Dante Alighieri

Context: Životopis  Mladosť a vzdelanie Z jeho detstva sa veľa nevie. Pochádzal z nezámožnej mestskej šľachty. Detstvo prežil v rodnej Florencii, kde sa na detskej májovej slávnosti roku 1274 ocitol vedľa rovnako starého dievčaťa, ktorej zjavom bol tak oslnený, že o nej platonicky sníval celý život. Volala sa Beatrice Portinariová. Bola dcérou bankára a zakladateľa florentskej nemocnice Santa Maria Nuova. Neskôr sa vydala za Simona de Bardi. Beatrice, takisto ako dieťa, mu zrejme venovala len čiastočnú pozornosť, pre Danteho bol však tento zážitok duchovným zjavením, ktoré ho ovplyvnilo na zvyšok života. Bola inšpirátorkou jeho poézie. Dante pravdepodobne navštevoval jednu z rádových škôl vo Florencii (dominikánsku u Santa Maria Novella alebo františkánsku u Santa Croce). Potom študoval filozofiu a teológiu. V rokoch 1285 - 1287 bol na vtedy najslávnejšej a najstarobylejšej európskej univerzite v Bologni. Tu však nezložil žiadne skúšky, nezískal žiadny univerzitný grádus, a zdá sa, že ani veľmi nenavštevoval univerzitné prednášky. Na vtedajšiu dobu dôkladné filozofické vzdelanie získal neskôr až ako štyridsaťročný, keď už ako vyhnanec bol na univerzite v Paríži (jeho štúdium v Paríži je však neisté) a možno i v Padove. Dosiahol značného vzdelania. Zaoberal sa štúdiom antického, vtedajšieho talianskeho a provensalského básnictva, predovšetkým antická poézia bola jeho vzorom. Po absolvovaní škôl sa oženil s Gemmou Donati, ktorá bola z významného ghibellinského rodu Donati. Zasnúbil sa s ňou už vo veku 11 rokov. Porodila mu minimálne 4 deti.


Juraj VI. (Spojené kráľovstvo)

Context: Vojenská kariéra a vzdelanie Od roku 1909 Albert navštevoval Kráľovskú námornú školu v Osborne ako námorný kadet. V roku 1911 sa dostal na poslednú priečku v záverečnej skúške, ale napriek tomu postúpil na Kráľovskú námornú školu v Dartmouthe. Keď v roku 1910 zomrel jeho starý otec Eduard VII., jeho otec sa stal kráľom Jurajom V., Eduard sa stal princom z Walesu a Albert bol druhým v poradí na trón. Albert na večeri v RAF-e v roku 1919 Albert strávil prvých šesť mesiacov roku 1913 na cvičnej lodi HMS Cumberland v Západnej Indii a na východnom pobreží Kanady. Dňa 15. septembra 1913 bol vymenovaný na stredného dôstojníka na palube lode HMS Collingwood . Strávil tri mesiace v Stredozemnom mori, svoju morskú chorobu však nikdy neprekonal. Tri týždne po vypuknutí prvej svetovej vojny bol lekársky evakuovaný z lode do Aberdeenu, kde mu slepé črevo odstránil sir John Marnoch. Za svoje činy ho vymenovali za dôstojníka veže na palube lode Collingwoodu v bitke pri Jutsku (31. máj - 1. jún 1916), veľkej vojnovej námornej bitke. Ďalší boj už nevidel, najmä pre zlý zdravotný stav spôsobený dvanástnikovým vredom, ktorý mu v novembri 1917 vyoperovali. Vo februári 1918 bol vymenovaný za policajného dôstojníka vo výcvikovom zariadení Kráľovskej námornej leteckej služby v Cranwelle. So založením Kráľovského letectva (RAF) prešiel Albert z Kráľovského námorníctva do Kráľovského letectva. Do augusta 1918 pôsobil vo funkcii veliteľa letky číslo 4 chlapčenského krídla v Cranwelle, potom sa hlásil v kadetskej škole v RAF v St. Leonards-on-Sea. Absolvoval štrnásťdňový výcvik a prevzal velenie nad letkou na kadetskom krídle. Bol prvým členom britskej kráľovskej rodiny, ktorý získal osvedčenie ako plne kvalifikovaný pilot. Albert chcel slúžiť na kontinente ešte počas vojny a privítal vyslanie do štábu generála Trencharda vo Francúzsku. 23. októbra preletel cez Lamanšský prieliv do Autigny. Počas záverečných týždňov vojny pôsobil v štábe nezávislých vzdušných síl RAF-u v jej veliteľstve vo francúzskom Nancy. Po rozpustení nezávislých vzdušných síl v novembri 1918 zostal na kontinente dva mesiace ako dôstojník štábu RAF, až kým nebol vyslaný späť do Británie. Sprevádzal belgického kráľa Alberta I. pri jeho triumfálnom opätovnom vstupe do Bruselu 22. novembra. Princ Albert sa 31. júla 1919 kvalifikoval ako pilot RAF-u a nasledujúci deň bol povýšený na vedúceho letky. V októbri 1919 odišiel na Trinity College v Cambridge, kde rok študoval dejepis, ekonómiu a občiansku náuku, pričom jeho „oficiálnym mentorom“ bol historik R. V. Laurence. 4. júna 1920 ho jeho otec vymenoval za vojvodu z Yorku, grófa z Inverness a baróna Killarney. Začal preberať ďalšie kráľovské povinnosti. Zastupoval svojho otca a cestoval po uhoľných baniach, továrňach a lodeniciach. Počas týchto návštev získal prezývku „Priemyselný princ“. Jeho koktanie spolu so sklonom k plachosti spôsobili, že na verejnosti pôsobil menej sebavedome ako jeho starší brat Eduard. Bol však fyzicky aktívny a rád hrával tenis. V roku 1926 hral vo Wimbledone v štvorhre mužov s Louisom Greigom, po prvom kole však vypadli. Prejavil záujem o pracovné podmienky a bol prezidentom Spoločnosti pre priemyselné blaho. Jeho séria každoročných letných táborov pre chlapcov v rokoch 1921 až 1939 spojila chlapcov z rôznych sociálnych prostredí.


Bernard z Clairvaux

Context: Pozri aj  Raná scholastika Marguerite Porete


Vlajka Fidži

Context: Vlajka Fidži – dnešná vlajka nezávislého Fidži je modifikáciou starej koloniálnej britskej modrej služobnej vlajky, tentokrát však svetlo modrá (aby sa odlišovala od vlajky Austrálie a Nového Zélandu), s fidžijským štítom zo štátneho znaku (z roku 1908) vo vlajúcej časti. V jeho hlave je na červenom poli žltý anglický lev držiaci hnedý kakaový plod, dolná biela časť je rozdelená červeným svätojánskym krížom na štyri polia. V prvom sú tri zelené stonky cukrovej trstiny, v druhom zelená kokosová palma, v treťom biela holubica so zelenou olivovou vetvičkou a v štvrtom žltý trs banánov. Horná strana vodorovného ramena kríža je v polovici šírky vlajky.


Fidži

Context: Introduction  Fidži , dlhý tvar Fidžijská republika (staršie Republika Fidžijských ostrovov) , je ostrovný štát v Tichom oceáne. Tento štát tvoria dva ostrovy - Viti Levu a Vanua Levu a viacero malých ostrovov. Hlavné a zároveň najväčšie mesto je Suva.


Fidžijský dolár

Context: Introduction  Fidžijský dolár (FJD) je mena používaná na Fidži od roku 1969. Obvykle je skratka tejto meny symbol dolára - $, alebo alternatívne aj FJ$ , aby sa predchádzalo iným dolárovým bankovkám. Jeden fidžijský dolár má 100 centov. Dolár bol tiež menou používanou na Fidži v rokoch 1867 až 1873. Kategória:Meny v Austrálii a Oceánii Kategória:Fidži


Vlajka Kene

Context: Introduction Vlajka Kene Vlajka Kene je založená na trikolóre politickej strany KANU ( Kenský africký národný zväz ) z roku 1952, teda s vodorovnými pruhmi čiernym, červeným a zeleným, medzi ktoré boli v roku 1963 pridané dva úzke biele prúžky (6 : 1 : 6 : 1 : 6). Čierna farba znamená slobodu milujúci africký ľud, červená jeho krv a boj za slobodu, zelená bohatú vegetáciu: biele prúžky sú symbolom mieru a jednoty. Uprostred vlajky je umiestnený masajský vojnový štít a červeno-bielo-čiernou kresbou a pod ním ležia skrížené oštepy: týmito zbraňami, ktoré symbolizujú obranu krajiny, bránili predkovia dnešných obyvateľov svoju vlasť proti nepriateľom. Vlajka je z roku 1963.


Vlajka Ugandy

Context: Introduction Vlajka Ugandy Vlajka Ugandy - tvorí ju šesť vodorovných pruhov - čierný, žltý, červený, čierný, žltý, červený. Uprostred vlajkového listu je starý ugandský vlajkový emblém ( badge ), žeriav pávi v bielom kruhovom poli. Čierna, žltá a červená sú farby politickej strany Ugandský ľudový kongres . Čierna symbolizuje Afriku a čierné obyvateľstvo krajiny, žltá je farbou životodárneho slnka, červená pripomína bratstvo všetkých ľudí. Vlajka pochádza z roku 1962.


Zoznam štátnych hymien

Context: F Tú alfagra land mítt Ó Faerské ostrovy, môj najvzácnejší poklad Faerské ostrovy God Bless Fiji Boh žehnaj Fidži Fidži Maamme/Vårt land Naša zem Fínsko De Vlaamse Leeuw Flámsky lev Flámsko La Marseillaise Pieseň Marseille Francúzsko De âlde Friezen Starý Frízšťania Frízsko


Vlajka Haiti

Context: Introduction Vlajka Haiti Vlajka Haiti má dva vodorovné pruhy, modrý a červený. V jej strede je biely obdĺžnik, v ktorom je vyobrazený haitský štátny znak z roku 1806. Na zelenom trávniku je vojenský bubon, za ním dve skrížené sekery a palma v prirodzených farbách. Po oboch stranách stoja delá, vlajky, kotvy a pušky s bodákmi. Pod nimi je biela stuha s čiernym heslom L´UNION FAIT LA FORCE ( V jednote je sila ). Nad palmou je červená čiapka slobody. Všetko to pripomína boj krajiny za slobodu na začiatku 19. storočia. Od roku 1798 viala na ostrove francúzska trikolóra, ale vodca povstalcov proti Francúzom J. J. Dessalines vypustil roku 1803 biely pruh reprezentujúci priateľstvo s nimi, v ktorom zároveň Haiťania videli symbol bieleho otrokárstva. Keď sa roku 1805 stal cisárom nahradil modrý pruh čiernym. Po Dessalinesovej násilnej smrti obnovil prezident A. Pétion roku 1806 v južnej časti ostrova farby modrú a červenú, ktoré sa používali v pruhoch ako vodorovných, tak zvislých. Horizontálna úprava však už od roku 1806 prevládala a keď po celom ostrove rozšíril svoju moc prezident J. P. Boyer, používala sa od roku 1822 už výhradne (modrý pruh nad červeným). Roku 1844 bol pridaný znak v bielom obdĺžniku, v rokoch 1964 – 1986 bol reštaurovaný pôvodný vzhľad vlajky, to je; zvislé pruhy čierny a červený, ale zo znaku bola vypustená čiapka slobody.


Zoznam miest vo svete

Context: F  Zoznam miest na Faerských ostrovoch - Faerské ostrovy Zoznam miest vo Fidži - Fidži Zoznam miest na Filipínach - Filipíny Zoznam miest vo Fínsku - Fínsko Zoznam miest vo Francúzsku - Francúzsko Zoznam miest vo Francúzskej Guyane - Francúzska Guyana (francúzske teritórium) Zoznam miest vo Francúzskej Polynézii - Francúzska Polynézia (francúzske teritórium)


Štátny znak Namíbie

Context: Introduction Štátny znak Namíbie Štátny znak Namíbie má rovnaký vzor ako na štátnej vlajke a štítonosičmi sú dva oryxy. Na piesočnej dune pod štítom je vyobrazená rastlina velvíčia, ktorá rastie na púšti Namib. Klenotom je orliak jasnohlasý, stojaci na náčelníckej čelenke. Pod piesočnou dunou je biela stuha na ktorej je napísané národné motto krajiny: Unity, Liberty, Justice (Jednota, sloboda, spravodlivosť). Štátny znak bol zavedený naraz so štátnou vlajkou. Objavuje aj na prezidentskej vlajke.


Štátny znak Belize

Context: Introduction Štátny znak Belize Štátny znak Belize pozostáva z bieleho kruhového poľa, v ktorom je štátny znak vo venci 50 zelených vavrínových lístkov. Znak má štít rozdelený obrátenou vidlicou. Vpravo hore je drevená palica a pádlo, vľavo sekera a dvojručná píla. Je to pripomienka ťažby a transportu dreva, hlavne mahagónového (mahagónovník je tiež v pozadí znaku), predtým základu ekonomiky zeme. Dopravu dreva do Európy pripomína trojstažnová plachetnica. Strážcovia štítu sú mestic (zo sekerou) a kreol (s pádlom). Na stuhe je heslo SUB UMBRA FLOREO (V tieni rozkvitám). Počet lístkov vavrínového venca symbolizuje rok 1950, kedy sa aktivizovalo hnutie za oslobodenie zeme z britskej nadvlády.


Vlajka Falklánd

Context: Introduction Vlajka Falklánd Vlajka Falklánd – používa sa britská modrá služobná vlajka ( Blue Ensign ) s falklandským vlajkovým emblémom (nazývaným po anglicky badge ) z roku 1948, ktorý je umiestnený vo vlajúcej časti. Na delenom štíte je v hornej časti na modrom poli vyobrazený bezrohý baran stojací na zelenej tráve (chov oviec tu má základný hospodársky význam), v dolnej časti je na modrých a bielych vlnách plachetnicová loď Desire , ktorej posádka ostrovy roku 1592 objavila. K jej menu sa vzťahuje zámerná slovná hračka v motte, napísanom na stuhe pod štítom: DESIRE THE RIGHT (Vraj právo).


Vlajka Indie

Context: Introduction Indická vlajka Vztýčená Indická vlajka Vlajka Indie – tvoria ju tri vodorovné pásy: šafranová, biela a zelená. V bielom páse je modré koleso – čakra (slnko s lúčmi). Vlajka je podobná vlajke Nigeru, vlajke Írska a vlajke Pobrežia Slonoviny.


Vlajka Eswatini

Context: Introduction Vlajka Eswatini Vlajka Eswatini má vodorovné pruhy modrý, žltý, karmínovo červený, žltý a modrý (3:1:8:1:3); v širšom červenom pruhu je uprostred umiestnený v horizontálnej polohe vojenský štít historického emasočského pluku, ktorý je tiež (vo vertikálnej polohe) súčasťou štátneho znaku. Štít z volskej kože je čiernobiely, na ňom leží okrasný modrý strapec z vtáčieho peria, za štítom sú dva žlté kópie obrátené hrotmi vpravo a tyč opatrená ďalšími dvoma okrasnými strapcami, nazvanými tinjobo , kráľovskými atribútmi. Karmínová farba pripomína boje Svazijcov v minulosti, žltá nerastné bohatstvo, modrá mier. Návrh vlajky pochádza z roku 1954 a bol inšpirovaný vlajkou svazijského ženijného korpusu z roku 1941, ktorú jeho veliteľovi odovzdal svazijský kráľ ako pripomienku vojenských tradícií Svazijčanov. Oficiálne sa používa od roku 1967.


ISO 3166-2:FJ

Context: Introduction Kódy ISO 3166-2 pre Fidži identifikujú 5 území. Prvá časť (FJ) je medzinárodný kód pre Fidži, druhá časť pozostáva z jedného veľkého písmena identifikujúceho územie.


Vlajka Fidži

Context: Galéria Súbor:Government Ensign of Fiji.svg|Úradná námorná vlajka Fidži Súbor:Naval Ensign of Fiji.svg|Vojnová námorná vlajka Fidži Fidži Kategória:Fidži


Vlajka Fidži

Context: Introduction Vlajka Fidži Vlajka Fidži – dnešná vlajka nezávislého Fidži je modifikáciou starej koloniálnej britskej modrej služobnej vlajky, tentokrát však svetlo modrá (aby sa odlišovala od vlajky Austrálie a Nového Zélandu), s fidžijským štítom zo štátneho znaku (z roku 1908) vo vlajúcej časti. V jeho hlave je na červenom poli žltý anglický lev držiaci hnedý kakaový plod, dolná biela časť je rozdelená červeným svätojánskym krížom na štyri polia. V prvom sú tri zelené stonky cukrovej trstiny, v druhom zelená kokosová palma, v treťom biela holubica so zelenou olivovou vetvičkou a v štvrtom žltý trs banánov. Horná strana vodorovného ramena kríža je v polovici šírky vlajky. Vlajka bola zavedená roku 1970.


Fidžijské národné futbalové mužstvo

Context: Introduction  Fidžijské národné futbalové mužstvo reprezentuje Fidži na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Oceánsky pohár národov. Fidži sa osemkrát predstavilo na Oceánskom pohár národov. Ich najlepší úspech je tretie miesto v roku 1998 a 2008. V rebríčku FIFA im patrí 165. miesto.


Vlajka Burundi

Context: Introduction Vlajka Burundi Vlajka Burundi – pole vlajky je rozdelené bielym uhlopriečným krížom na štyri trojuholníky: žrďový a vlajúci je zelený, horný a dolný je červený. Uprostred je biele kruhové pole a v ňom tri červené, zeleno lemované šesťcípe hviezdy (1+2), ktoré symbolizujú národnú devízu – Jednota, práca, pokrok – zo štátneho znaku alebo tri etnické skupiny v krajine – Bahutov , Batutsov a Batvov . Červená farba pripomína obete v boji za slobodu, zelená pokrok a nádej, biela mier. Vlajka je z roku 1966, kedy bola krajina vyhlásená za republiku. V rokoch 1962 – 1966 bol v kruhu uprostred vlajky umiestnený kráľovský bubon a rastlina cirok, od septembra do novembra 1966 tu bol iba cirok.


Vlajka Beninu

Context: Introduction Súčasná vlajka Beninu Vlajka Beninu má podobu dvoch vodorovných pruhov – žltého a červeného – pretnutých zeleným pruhom v žrďovej časti. Ide o tradičné panafrické farby. Zelená tu symbolizuje nádej, žltá symbolizuje blahobyt a červená farba odvahu. Súčasná podoba bola prijatá v roku 1959 a znovu sa používa od 1. apríla 1990. Medzi rokmi 1975 – 1990, kedy v zemi panoval marxistický režim, tvoril vlajku zelený list s červenou hviezdou v hornom rohu.


Vlajka Belize

Context: Introduction Vlajka Belize Vlajka Belize je tmavo modrá, pri hornom a dolnom okraji má úzke červené pruhy (ich šírka sa rovná desatine šírky vlajky) a v prostriedku veľké biele kruhové pole, v ktorom je štátny znak vo venci 50 zelených vavrínových lístkov. Znak má štít rozdelený obrátenou vydlicou. Vpravo hore je drevená palica a pádlo, vľavo sekera a dvojručná píla. Je to pripomienka ťažby a transportu dreva, hlavne mahagonového (mahagonovník je tiež v pozadí znaku), predtým základu ekonomiky zeme. Dopravu dreva do Európy pripomína trojsťažňová plachetnica. Strážcovia štítu sú mestic (zo sekerou) a kreol (s pádlom). Na stuhe je heslo SUB UMBRA FLOREO ( V tieni rozkvitám ). Počet lístkov vavrínového venca symbolizuje rok 1950, kedy sa aktivizovalo hnutie za oslobodenie zeme z britskej nadvlády. Vlajka sa používa od vyhlásenia nezávislosti v roku 1981 a nadväzuje na vlajku zavedenú polooficiálne už v roku 1950 a viac rozšírenú od roku 1965, ktorá však bola vlastne vlajkou Zjednotenej ľudovej strany . Preto bola na žiadosť Zjednotenej demokratickej strany doplnená červenou farbou tejto opozičnej strany, a to vo forme vodorovných prúžkov. Belize Kategória:Belize


Vlajka Džibutska

Context: Introduction Vlajka Džibutska Vlajka Džibutska – V deň vyhlásenia nezávislostí, 27. 6. 1977, sa stala vlajka národne oslobodeneckej organizácie Africká ľudová liga za nezávislosť (LPAI) štátnou vlajkou tejto malej krajiny. Má dva vodorovné pruhy, svetlo modrý a svetlo zelený, medzi nich je od žrdi vsunutý biely rovnostranný trojuholník; v jeho strede je červená päťramenná hviezda. Modrá farba reprezentuje more a oblohu ale tiež prevladajúcich Isov , zelená zem a menšinových Afarov , biela znamená mier a červená farba hviezdy je pripomienkou boja za nezávislosť i viery v šťastnú budúcnosť zeme. Zdôrazňuje však i jednotu Afarov a Isov upevnenú v krvavom boji za dosiahnutie rovnosti, ktorej symbolom je rovnostranný trojuholník.


Vlajka Bhutánu

Context: Introduction Vlajka Bhutánu Vlajka Bhutánu je rozdelená šikmou uhlopriečkou na dva trojuholníky v tradičných čínskych farbách: žrďový je žltý, vlajúci je oranžovo červený. Po uhlopriečke je položený biely bhutánsky bezkrídly drak s čiernou kresbou. Drak hľadí vpravo a drží gule predstavujúce vajcia poznania a univerzum. Žltá farba predstavuje autoritu kráľa a jeho hlavnú úlohu pri riadení náboženských i svetských záležitosti, červená znamená duchovnú moc budhizmu, ktorý je v krajine reprezentovaný dvoma sektami. Pôvodne bola farba tejto časti vlajky hnedá, až v šesťdesiatych rokoch nabrala dnešný odtieň. Drak má rôzne symbolické funkcie (Bhután je "krajina draka") a dunenie hromov v bhutánskych údoliach naznačuje jeho prítomnosť. Jednoznačne pripomína staré čínske vlajky a skoršie vzťahy krajiny k Číne vôbec. V dnešnej podobe sa vlajka objavila roku 1971.


Vlajka Pakistanu

Context: Introduction Vlajka Pakistanu Vlajka Pakistanu – národná vlajka vznikla v roku 1947 z vlajky politickej strany Všeindická moslimská liga, užívanej od r. 1906. Na zelenom poli sú symboly islamu, biely polmesiac a biela päťramenná hviezda (pootočené približne od smeru k hornému cípu vlajky). K tomu bol pripojený biely zvislý pruh, zaberajúci štvrtinu dĺžky vlajky, ktorý reprezentuje hinduistov, kresťanov, budhistov, parsov a iné náboženské menšiny a naznačuje tak náboženskú toleranciu, zatiaľ čo zelená je farbou islamu. V roku 1964 dostali jednotlivé prvky túto symboliku: farba biela – mier, zelená – blahobyt, polmesiac – pokrok, hviezda – svetlo a vedenie. Zelená farba má tartanový odtieň.


Vlajka Tanzánie

Context: Introduction Vlajka Tanzánie Vlajka Tanzánie - list vlajky je rozdelený šikmým čiernym pruhom, lemovaným dvoma úzkymi žltými prúžkami, na dva trojuholníky: žrďový je zelený, vlajúci je modrý. Zelená farba symbolizuje zem, modrá more (podľa niektorých výkladov aj Zanzibar), čierna africké obyvateľstvo Tanzánie a žltá jej nerastné bohatstvo. Poloha čierneho pruhu aj farba jeho lemoviek súčasne naznačujú vzostupnú líniu rozvoja černošského obyvateľstva uprostred blahobytu. Vlajka vznikla roku 1964 spojením prvkov vlajok Tanganiky a Zanzibaru, ktoré sa vtedy združili do federácie. Tanganická vlajka mala tri vodorovné pruhy – zelený, čierny a zelený (farby politickej strany Africký národný zväz Tanganiky, TANU ), ktoré boli od seba oddelené úzkymi žltými prúžkami; zanzibarská mala horizontálne pruhy modrý, čierny a zelený a pri žrdi úzky zvislý prúžok biely.


Vlajka Zimbabwe

Context: Introduction Vlajka Zimbabwe Vlajka Zimbabwe má sedem vodorovných pruhov vo farbách zelenej, žltej, červenej, čiernej, červenej, žltej a zelenej, od žrdi je vsunutý biely rovnoramenný trojuholník, dosahujúci do tretiny dĺžky vlajky, ktorý je od vodorovných pruhov oddelený úzkym čiernym lemovaním. V trojuholníku je umiestnená červená päťramenná hviezda, na ktorej je položený žltý zimbabwiansky vták, ktorý presahuje do trojuholníkového poľa. Zelená farba znamená rastlinstvo a poľnohospodárstvo, žltá nerastné bohatstvo, červená krv preliatu v boji za slobodu, čierna africké obyvateľstvo; tieto farby sú prevzaté z vlajky vládnej strany Africký národný zväz Zimbabwe ( ZANU ), k nim pristupuje ešte farba biela, ktorá predstavuje mier. Červená päťramenná hviezda vyjadruje budovateľské úsilie národa, legendárny vták z ruín Zimbabwe, ktorý je symbolom krajiny, pripomína jej slávnu minulosť. Vlajka bola zavedená súčasne z vyhlásením nezávislosti Zimbabwe roku 1980 a následovala po vlajke Zimbabwe-Rodézie z roku 1979, Rodézie z roku 1968, Južnej Rodézie z roku 1964 a Rodézie a Njaska z roku 1953.


Vlajka Madagaskaru

Context: Introduction Vlajka Madagaskaru Vlajka Madagaskaru je odvodená z vlajky kmeňa Hovo , má biely zvislý pruh pri žrdi (zaberá tretinu dĺžky vlajky) a dva vodorovné pruhy vo farbách červenej a zelenej. Biela farba symbolizuje čistotu ideálov, červená nezávislosť, zelená nádej v šťastnú budúcnosť. Biela a červená boli už v 19. storočí na vlajkách madagaskarského kráľovstva Hovov , zelená reprezentuje obyvateľov pobrežia. Biela sa spojuje s kniežacím rodom Volafotsov , červená s rodom Volamenov zo 17. storočia. Vlajka vznikla roku 1958, o rok neskôr bola ústavne kodifikovaná.


Nostradamus

Context: Rovnako sa splnilo aj  proroctvo v ktorom Nostradamus predpovedal smrť kráľa Henricha II.: "Mladý lev premôže starého na bojovom poli v osobnom súboji: Prepichne oči v zlatej klietke, dve zranenia v jednom, potom zomrie krutou smrťou." Po smrti kráľa bolo toto štvorveršie považované za veľmi výstižné a zrozumiteľné. Henrich II., ktorý mal symbol leva vo svojom osobnom erbe, sa totiž zúčastnil rytierskeho zápasu s veliteľom gardy na  turnaji usporiadanom na počesť svadby jeho dcéry s Filipom II. Španielskym. Montgomeryho kopija sa pri súboji zlomila, jej úlomok kráľa poranil na krku, ale väčšia časť kopije mu prenikla pozlátenou mriežkou brnenia do oka a prenikla až do mozgu. Utrpenie kráľa nakoniec po desiatich dňoch ukončila smrť.


Anna Klévska

Context: Manželstvo Napriek Henrichovým obavám, bol s Annou zosobášený 6. januára 1540 v kráľovskom paláci Placentia v Greenwichi v Londýne arcibiskupom Thomasom Cranmerom. Na Anninom snubnom prsteni bol vyrytý nápis „God send me well to keep“ . Hneď po príchode do Anglicka sa Anna prispôsobila bohoslužbe katolíckej formy, ktorú prezentoval Henrich. Svadobná noc údajne nebola naplnená. Henrich sa zveril Cromwellovi, že manželstvo nebude úspešné, lebo, ako povedal: „Predtým som ju nemal rád, ale teraz je to ešte horšie“ . Obhajoval sa tým, že Anna už pred svadbou nebola pannou. Anna samozrejme vstúpila do manželstva ako nedotknutá, no vďaka striktnej a úzkoprsej výchove svojej matky, prísnej katolíčky, sa nevedela brániť. Totiž ani len netušila, že niečo v jej manželstve nie je v poriadku. V tej dobe bol Henrich už zamilovaný do devätnásťročnej Kataríny Howardovej, ktorá bola členkou kráľovskej družiny. Anna musela opustiť kráľovský dvor 24. júna a 6. júla jej Henrich oznámil, aby prehodnotila manželstvo a možnosť rozvodu. Krátko nato bola Anna požiadaná, aby dala súhlas na anulovanie manželstva. Anna súhlasila, a tak bolo toto manželstvo 9. júla 1540 anulované. Ako dôvod sa uviedlo jej prvé zasnúbenie s Františkom Lotrinským.


Katarína Howardová

Context: Manželstvo Rýchle zosobášenie sa, len niekoľko týždňov po rozvode s Annou, v júli 1540 len potvrdilo Henrichovu celoživotnú snahu mať druhého dediča. Zatiaľ mal totiž Henrich len jedného syna Eduarda, neskoršieho kráľa Eduarda VI. Henrich, ktorý mal takmer päťdesiat rokov, zahrnul svoju mladú nevestu bohatstvom, šperkami a drahými darmi. Vojna medzi Francúzskom a Anglickom stála Henricha priazeň jeho poddaných a jeho zdravie bolo podlomené. Prítomnosť mladej a zdanlivo čestnej manželky mu spôsobovalo veľkú radosť. Hneď ako však Katarína nadobudla bohatstvo a moc, manželský vzťah začal upadať. Ani niekoľko mesiacov po sobáši neotehotnela. Začiatkom roku 1541 začal jej románik s Henrichovým obľúbeným dvoranom, Thomasom Culpeperom. Dvojica sa stretávala u jednej Kataríninej staršej dvornej dámy, Jany Boleynovej, rochfordskej vikomtesy, ktorá bola vdovou po Jurajovi Boleynovi, bratovi Anny a Márie Boleynových. Katarína a Henrich cestovali spolu po Anglicku v lete 1541 a u Kataríny sa začali objavovať príznaky tehotenstva. Problém bol, že ako pokračoval Katarínin mimomanželský pomer, ľudia, ktorí boli svedkami jej nemravného správania sa na Lambethe, ju začali kontaktovať kvôli jej priazni. Katarína si potrebovala kúpiť ich mlčanie, a tak mnohých z nich vymenovala na rôzne posty do jej kráľovského okruhu. Chybu spravila, keď vymenovala Henricha Mannoxa za jedného z jej hudobníkov a Francisa Derehama ako jej osobného tajomníka. Tieto chyby viedli k jej obvineniu zo zrady a cudzoložstva.


Henrich VI. (Luxembursko)

Context: Život Už počas neprítomnosti svojho otca, z dôvodu účasti na križiackej výprave Ľudovíta IX. (12701271), dokázal Henrich prevziať vládu v grófstve do svojich rúk. Počas svojej vlády si vydobyl povesť udatného bojovníka. Viedol spory s pánmi z Viandenu, arcibiskupom z Trevíru či biskupom z Liège. Osudným sa mu stal spor o limburské vojvodstvo. Henrichovi sa podarilo získať právne nároky na Limbursko od Reinalda z Geldernu. Henrich tu videl možnosť rozšírenia svojho teritória do holandského priestoru. Podarilo sa mu získať na svoju stranu aj kolínskeho biskupa. Proti nemu však stál brabantský vojvoda Ján I., ktorý mal záujem o ovládnutie obchodnej cesty, ktorá tadiaľ viedla. V rozhodujúcej bitke o limburské vojvodstvo, ktorá sa odohrala 5. júna 1288 pri Worringene, však Henrich VI. padol, rovnako ako jeho traja bratia.


Anglické kráľovstvo

Context: Vrcholný stredovek  Henrich II. Rozhovor Henricha II. a Thomasa Becketa Bol jedným z najmocnejších anglických kráľov a najbohatším mužom vtedajšej Európy. Po matke zdedil normanské vojvodstvo a nárok na anglický trón. Po otcovi provinciu Maine, Touraine a Anjou. Keď ako 19 ročný prišiel zložiť vazalský sľub vernosti francúzskemu kráľovi Ľudovítovi VII., kráľovnej Eleonóre sa tak zapáčil, že nechala okamžite rozviesť a za osem týždňov si Henricha zobrala za manžela. Mala vtedy 27 rokov a bola najbohatšou dedičkou v Európe. Henrich tak okrem vášnivej ženy získal aj obrovské územia siahajúce až k Pyrenejam. V samotnom Francúzsku bol oveľa mocnejší ako kráľ. Roku 1152 ho v záujme ochrany krajiny adoptoval Štefan z Blois a zaručil mu nástupníctvo na trón. 19. decembra 1154 bol korunovaný za anglického kráľa. Paradoxom je, že Henrich rozprávajúci po francúzsky a s francúzskymi spôsobmi, sa stal jedným z najmocnejších anglických kráľov. V skutočnosti bol vládcom, ktorý Anglicko považoval len za jeden zo svojich majetkov a mnoho rokov svojej vlády sa zdržiaval práve na francúzskom území. Pre anglické dejiny bol významný Henrichov spor s Thomasom Becketom. Becket bol vychovaný ako šľachtic, otec však skrachoval a syn sa stal mníchom. Po Henrichovom príchode do Anglicka sa stal Becket jeho pobočníkom a kancelárom. Becket sa stal mocným mužom a keď zomrel Canterburský arcibiskup, kráľ vymenoval do funkcie práve Becketa. Ten vykonával funkciu veľmi svedomito a tak sa dostal do sporov s kráľom. Keď Becketa zavraždili Henrichovi šľachtici, vyhlásili ho za mučeníka a v krajine vypukli nepokoje. Proti sa postavili aj jeho žena a synovia. Najstaršieho Henricha ešte počas svojho života nechal korunovať, Richardovi prenechal majetky vo Francúzsku. Keď však žiadal, aby niečo prenechali najmladšiemu Jánovi vypukla rodinná vojna. Henrich si však dokázal poradiť a Eleonóra skončila vo väzení. Kráľ tak mal voľnú náruč pre svoje milenky, ktorých mal neúrekom už predtým. Henrich mal veľký kniežací dvor, ktorý neustále putoval medzi Anglickom a Francúzskom a spotreboval naturálnu rentu. Na dvore bolo množstvo učencov, umelcov, ale aj šašov či prostitútok. Ku koncu života sa dostal do šarvátok s francúzskym kráľom Filipom II. Na Filipovom dvore žil aj Henrichov syn Richard, s ktorým boli veľkí priatelia. Richard Levie srdce Tretej križiackej výpravy Mal dobrodružnú povahu a vynikal skôr ako rytier na križiackej výprave, než ako anglický kráľ. Väčšinu svojho života prežil vo Francúzsku alebo na križiackych ťaženiach. Počas desaťročného kraľovania bol v Anglicku celkovo 6 mesiacov. V mladosti sa usadil v Quienne vo Francúzsku. Bol dlho priateľom francúzskeho kráľa a naopak bojoval proti svojmu otcovi. Často sa zdržiaval v Paríži u Filipa II. Po korunovácii za kráľa 3. septembra 1189 bolo jeho prvoradou snahou získať peniaze a vyraziť na križiacku výpravu. Počínal si pritom veľmi bezohľadne. Roku 1190 vyrazil spoločne s francúzskym kráľom Filipom II. na križiacku výpravu a vládu v Anglicku ponechal matke Eleonóre. Počas prezimovania v talianskom meste Messina sa ale obaja znenávideli a Richard dokonca zrušil zasnúbenie s Filipovou sestrou Alicou a zasnúbil sa s navarrskou princeznou Berengáriou. Richard cestou do Akkonu dobyl Cyprus, ktorý dovtedy ovládali piráti. Akkon spoločnými silami dobyli, no Jeruzalem sa nepodarilo oslobodiť. Filip čoskoro odišiel do vlasti. Keď sa k Richardovi dostali správy o pomeroch v Anglicku odplával aj on. Pre nepriateľstvo s Filipom neriskoval cestu cez Francúzsko, preto sa vylodil v Gorici na Jadrane a preoblečený za kupca cestoval na sever. Pri Viedni ho však vojvoda Leopold zajal a poslal cisárovi. Po krutých bolo výkupné odovzdané a Richard sa konečne vrátil domov. V Anglicku vtedy vládol kráľ Ján, ktorému dal otec prezývku „ Bezzemok “. Bol to prefíkaný, bezcharakterný slaboch, ktorý prijal francúzske majetky ako léno od francúzskeho kráľa a bol by urobil všetko preto, aby získal kráľovskú korunu. Richard mu síce odpustil no s francúzskym kráľom sa zmieriť nemienil. Napokon pri obliehaní francúzskeho hradu Chalus bol zasiahnutý kušou a vo veku 42 rokov zomrel. Za svojho nástupcu ustanovil brata Jána. Ján Bezzemok Ján Bezzemok Po smrti brata Richarda ihneď uzavrel s francúzskym kráľom Filipom mier. Potom dohodol svadbu svojej netere Blanky Kastílskej a Filipovho syna Ľudovíta VIII. Dohoda však dlho nevydržala. Filip poznal slabosť Jána a tak si voči nemu počínal ako voči vazalovi. Keď sa v nejakom spore k nemu nedostavil, prehlásil všetky francúzske léna za majetok kráľa, čo samozrejme vyvolalo vojnu. Ján, ktorý bol vtedy až po uši zamilovaný do krásnej Izabely z Angoulême, nekonal dostatočne rýchlo a tak Filip čoskoro ovládol takmer všetky plantagenetovské majetky a zjednotil územie takmer celého Francúzska. Smutného konca svojich majetkov sa dožila aj kráľovná Eleonóra, ktorá krátko nato roku 1204 zomrela. Ján sa čoskoro dostal do sporu s cirkvou a pápežom, ktorý na jeho krajinu uvalil interdikt. Pápež zároveň požiadal Filipa II., aby viedol križiacku výpravu proti Anglicku. Ján v poslednej chvíli ustúpil, povolal opäť biskupov a dokonca prijal anglickú korunu ako léno od pápeža. Tým získal čas a zatiaľ pripravil s cisárom Ottom IV. obrovskú armádu proti Francúzsku. Francúzi proti presile bojovali statočne a podľa tradície vtedy vznikol pocit francúzskej spolupatričnosti a národnej jednoty. Pre Jána mala prehra katastrofálne následky. Proti nenávidenému kráľovi vznikla silná a najmä jednotná opozícia, ktorá žiadala spísať pravidla medzi kráľom a šľachtou, cirkvou a mestami. Kráľ sa ozbrojencov, ktorí obkľúčili Londýn zľakol a tak došlo k podpisu slávneho dokumentu Magna charta libertatum ( Veľká listina slobôd ). Obsahovala 63 článkov a stala sa základom neskoršieho parlamentného systému v Európe. Upravovala presne povinnosti vazalov a hranice, ktoré musí kráľ rešpektovať. Bol zvolený výbor 25 barónov, ktorý mali dohliadať na kráľa. V prípade, že bude kráľ chcieť zvýšiť povinnosti vazalov, musí mu ich schváliť Veľká rada, z ktorej o niečo neskôr vznikol dvojkomorový parlament.


Henrich VI. (Anglicko)

Context: Životopis Jeho otcom bol Henrich V. a matkou Katarína z Valois, dcéra francúzskeho kráľa Karola VI. Henrich V. zomrel už v roku 1422 a keďže matka mala len dvadsať rokov a bola Francúzka, vládli za malého Henricha ako regenti jeho strýkovia. Pod ich vedením pokračovalo Anglicko vo vojne proti Dauphinovi Karolovi, ktorý po smrti svojho otca Karola VI. vzniesol nárok na francúzsky trón. V reakcii na korunováciu Karola VII. 17. júla 1429 na francúzskeho kráľa v Reims bol Henrich ako osemročný korunovaný 6. novembra 1429 vo Westminsteri za anglického kráľa a 6. decembra 1431 na francúzskeho kráľa v katedrále Notre-Dame v Paríži Francúzi ho však neprijali a Angličania museli pod tlakom Karola VII. začať ustupovať. Samostatnej vlády sa ujal 13. novembra 1437, krátko pred svojimi šestnástymi narodeninami. 23. apríla 1445 sa jeho manželkou stala francúzska princezná Margaréta z Anjou ( 1430 – † 1482). 13. októbra 1453 sa narodilo ich jediné dieťa, syn Eduard, ktorý zahynul 4. mája 1471 v bitke pri Tewkesbury. Posledná bitka storočnej vojny sa odohrala 17. júla 1453 pri Castillone. Francúzske delostrelectvo rozprášilo anglickú armádu i s jej lukostrelcami. Anglicko touto bitkou stratilo všetky územia vo Francúzsku okrem prístavu Calais. Keď sa Henrich dozvedel túto správu psychicky sa zrútil. Tento duševný stav trval jeden a pol rok. Tým svoju krajinu odsúdil k ďalším desaťročiam vojny, tentokrát občianskej.