Dejiny Čile

Context: Prezidentská republika (1925 – 1973)  Obdobie nestability Súbor:Carlos Ibañez del Campo dibujo.JPG|vpravo|náhľad|Generál Carlos Ibáñez del Campo vydržal vo funkcii prezidenta Čile najdlhšie zo všetkých v rámci obdobia nestability. Arturo Alessandri ihneď začal s novými opatreniami. Nechal založiť centrálnu banku, ktorá mala stabilizovať ekonomiku a financie štátu. V roku 1925 presadil v referende novú ústavu. Tá bola zameraná na ukončenie vlády parlamentu, ktorého právomoci dostali presné limity. Parlament už nemohol ani blokovať nový vládny rozpočet, ktorý musel prejednať. Súčasne nová ústava oddelila cirkev od štátu, čo bol dôvod mnohých minulých konfliktov. Najväčšiu zmenu však predstavovalo zavedenie priamej voľby prezidenta. Avšak aj v tomto období pokračovali protesty a stávky, ktoré boli tvrdo potlačené. Ešte pred koncom svojho funkčného obdobia 1. októbra 1925 však prezident Alessandri rezignoval. Až do decembra sa dočasným prezidentom stal viceprezident a minister vnútra Luis Barros Borgoño. Voľby v roku 1925 vyhral Emiliano Figueroa z Liberalnej demokratickej strany. Predsedom vlády sa stal generál Carlos Ibáñez del Campo, ktorý však ovplyvňoval rozhodnutia prezidenta do takej miery, že fakticky vládol krajine. Prezident Figueroa s podporou Ibáñeza del Campa sa zameral na ľavicovú časť politického spektra, časť politikov bola vyhostená a bola zavedená cenzúra novín. V marci 1927 však vznikol spor aj medzi prezidentom a predsedom vlády. Ibáñez del Campo totiž presadil odvolanie predsedu najvyššieho súdu, ktorý však bol bratom prezidenta Figueroa, ktorý odmietol podpísať jeho odvolanie. Pod tlakom predsedu vlády však prezident Figueroa 10. marca 1927 odstúpil z funkcie. Carlos Ibáñez del Campo bol v tej dobe už aj viceprezidentom a tak sa po rezignácii svojho predchodcu stal novým prezidentom on. Ibáñez del Campo nechal vyhlásiť nové voľby, v ktorých sa rozhodol kandidovať. Keďže počas vlády predchádzajúceho prezidenta došlo k veľkým politickým čistkám, nemal Ibáñez del Campo reálneho protikandidáta a tak voľby vyhral so ziskom 98% hlasov. 21. júla 1927 sa tak funkcie ujal už ako priamo zvolený prezident. Carlos Ibáñez del Campo bol profesionálny vojak a nebol členom žiadnej politickej strany. Vládol pomerne autoritatívne. Na druhej strane priniesla jeho vláda po rokoch nestability poriadok. Ibáñez del Campo mal podporu Radikálnej strany. Postavenie parlamentu počas vlády Ibáñeza del Campa veľmi pokleslo. Parlamentné voľby v roku 1930 boli iba formálne, nakoľko už pred nimi politické strany využili ústavnú klauzulu, ktorá stanovovala, že v prípade, ak bude počet kandidátov do parlamentu nižší alebo rovný počtu poslancov, voľby sa nemusia uskutočniť. Tak sa aj stalo a volebná komisia iba formálne potvrdila nový parlament. Aby si poslanci zachovali svoje pozície, schválili prezidentovi všetko, čo požadoval. Aby mohol Carlos Ibáñez del Campo budovať nové projekty, začalo si Čile požičiavať v zahraničí veľké množstvá peňazí. Stav v Čile ovplyvnila negatívne veľká hospodárska kríza, ktorá začala v roku 1929. Aby Čile zachránilo svoj priemysel ťažby liadku, vytvorilo veľký štátno-súkromný podnik na ťažbu tejto suroviny. Tento krok sa ukázal ako chybný, keďže dopyt po liadku klesol na minimum a Čile bolo nútené skladovať obrovské množstvá suroviny, ktorú samo do takej miery nepotrebovalo. To zvýšilo nezamestnanosť a krajina si nedokázala požičiavať nové peniaze. V krajine znova začali protesty a štrajky. Tieto boli také veľké, že ani armáda a polícia ich nedokázali potlačiť tak, ako pred tým. Prezident sa rozhodol napätie zmierniť zrušením predchádzajúcich reštrikcii a cenzúry. Ani to však nezastavilo veľké demonštrácie. Už o dva týždne po uvoľnení pomerov musel prezident odstúpiť, následne opustil krajinu. Na jeden deň sa 26. júla 1931 stal prezidentom dočasne predseda senátu Pedro Opaso, následne 27. júla prevzal úrad prezidenta dočasne viceprezident a minister vnútra Juan Esteban Montero z Radikálnej strany. Ten bol opakom bývalého prezidenta Ibáñeza del Campa, čo mu bez väčšieho pričinenia prinieslo veľkú popularitu. Aj nová dočasná vláda musela riešiť vážne ekonomické problémy, pristúpila tak na zníženie miezd štátnych zamestnancov a vojakov o polovicu. 20. augusta 1931 sa novým dočasným prezidentom stal Manuel Trucco, ktorý bol v danom čase viceprezident a minister vnútra. Situácia v krajine sa však stala kritickou. Rozhodnutie o znížení platov vyvolalo vzburu v časti armády, ktorá musela byť vyriešená bombardovaním rebelov. 15. novembra 1931 sa znova dočasným prezidentom stal Juan Esteban Montero, avšak v tom čase už bol fakticky novým zvoleným prezidentom, keď v októbri vyhral prezidentské voľby. Do úradu nastúpil oficiálne 4. decembra 1931. Ekonomická a sociálna situácia však bola taká zlá, že napriek snahe nedokázal Montero nájsť riešenie. V júni 1932 bola situácia taká kritická, že prezident Montero bol zvrhnutý vojenským prevratom, ktorý však mal veľkú podporu naprieč spoločnosťou. Na čelo štátu sa dostala trojčlenná chunta. Na jej čele bol generál Arturo Puga ako prezident. Prvá chunta vláda iba necelé dva týždne, samotný prezident Puga bol vo funkcii presne dva týždne, keď 16. júna 1932 skončil. Na čelo štátu sa dostala nová chunta. Na jej čele stál Carlos Dávila, člen Socialistickej strany (Partido Socialista de Chile). Nová chunta vyhlásila Čile za socialistickú republiku. Postupne boli vyhlásené nové socialistické opatrenia, ktoré sa nepozdávali mnohým spoločenským skupinám. Aj socialistická chunta tak bola po niekoľkých dňoch zvrhnutá. Nová chunta poslala členov predchádzajúcej do vyhnanstva. Následne bolo pristúpené k zákazu protestov a stávok. Prezident Dávila však zostal vo funkcii až do septembra 1932. Pod tlakom armády však odstúpil a na jeho miesto 13. septembra 1932 nastúpil generál Bartolomé Blanche. Ten vo funkcii vydržal tri týždne a bol nahradený predsedom najvyššieho súdu Abrahamom Oyanedelom. Ten vyhlásil na 30. október nové prezidentské voľby. Tie jednoznačne vyhral bývalý prezident Arturo Alessandri, ktorý ukončil obdobie nestability. Vláda Radikálnej strany Súbor:Pedro Aguirre Cerda.jpg|vpravo|náhľad|Pedro Aguirre Cerda bol prvým prezidentom v období vlády Radikálnej strany. 24. decembra 1932 sa Arturo Alessandri stal oficiálne prezidentom. Čile malo v danom čase vysokú nezamestnanosť a štátny dlh bol na vysokej úrovni. Alessandri sa preto rozhodol postupovať tvrdo. Bez súhlasu parlamentu vymenoval svoju novú vládu. Napriek tomu, že Alessandri bol tradične ľavicovo orientovaný a jeho voliči boli predovšetkým robotníci, začal sa chovať pravicovo. Dokonca za svojich spojencov si začal vyberať konzervatívcov. Aby nahradil zdecimovanú armádu, nechal dočasne vytvoriť početné milície, ktoré by v prípade potreby armádu nahradili. To, že milícia bude naozaj dočasná prezident splnil, keď ju v roku 1936 rozpustil. Alessandriho vláda však potrebovala hlavne vyriešiť ekonomické problémy. Avšak už zo skúsenosti predchádzajúcich vlád jej bolo jasné, že ak pristúpi k tvrdým úsporným opatreniam, vyvolá to ľudové nepokoje. Vláda tak začala podporovať zvýšenie produkcie a súčasne spotreby. Keďže sa súčasne zlepšovala aj celosvetová ekonomická situácia, keďže aj svetová hospodárska kríza postupne končila, situácia v Čile sa zlepšovala. Vláda tak pristúpila na zvýšenie daní, ktoré však vďaka zlepšenej situácii nevyvolalo nepokoje. Vďaka tomu bolo Čile znova schopné splácať svoj štátny dlh. V roku 1933 bolo ženám udelené právo voliť v regionálnych voľbách. Prezident sa stále viac prikláňal k pravici, no napriek tomu presadil aj prijatie viacerých sociálnych opatrení. Do popredia sa začala dostávať Socialistická strana Čile, ktorá v rámci parlamentných volieb prvýkrát kandidovala v roku 1937. Ľavicové a komunistické strany sa následne združili do koalície nazvanej Ľudový front (Frente Popular). Na druhej strane sa sformovala aj fašistická strana Národno-socialistické hnutie (Movimiento Nacional-Socialista). Fašistom sa však na rozdiel od socialistov veľmi nedarilo. Ďalšou novou stranou sa stala sociálne zameraná katolícka strana Národná falanga (Falange Nacional). V roku 1938 sa uskutočnili nové voľby. Tieto vyhral Pedro Aguirre Cerda z Radikálnej strany. Táto však už bola súčasťou Ľudového frontu. Nový prezident Aguirre Cerda patril k najväčším kritikom vstupu Radikálnej strany do Ľudového frontu. Fašisti však neboli spokojní s tým, že prezidentom sa stal kandidát Ľudového frontu a pokúsili sa nového prezidenta zosadiť s použitím bývalého prezidenta Carlosa Ibáñeza del Campa. Následne v septembri 1938 sa skupina fašistov pokúsila o vyvolanie vojenského prevratu, no nenašla v armáde žiadnu odozvu. Naopak armáda sa jednoznačne postavila na stranu vlády a pokus o prevrat tvrdo potlačila. Pedro Aguirre Cerda získal pri svojej voľbe podporu komunistov (paradoxne Cerda bol odporcom komunizmu), ktorí postupne získali kontrolu nad odbormi v štáte. V januári 1939 postihlo Čile silné zemetrasenie, ktoré spôsobilo veľké škody. Keďže sa Cerda stal prezidentom ako kandidát ľavicového Ľudového frontu, mal v parlamente problémy s pravicou, ktorá mala väčšinu. Aby upevnil svoju pozíciu, no zároveň uspokojil svojich ľavicových podporovateľov, snažil sa prezident presadzovať opatrenia na zvýšenie životnej úrovne obyvateľov. Súčasne sa snažil o modernizáciu krajiny jej spriemyselňovaním. Aby sa tento cieľ podarilo naplniť, začala vláda podporovať aj vzdelávanie, hlavne v technických smeroch. Prezidentova politika pomohla Radikálnej strane v roku 1941 vyhrať parlamentné voľby, čo bolo pre prezidenta veľmi pozitívne. Väčšina v parlamente však rýchlo skončila, keďže sa vládnuci Ľudový front začal zmenšovať odchodmi niektorých strán. Citeľný bol hlavne odchod Komunistickej strany, Ľudový front sa následne úplne rozpadol. Prezidentovi sa však podarilo zabezpečiť na jednej strane zvýšenie miezd a zlepšenie situácie robotníkov, no na druhej strane vďaka dohode s obchodníkmi zabránil rastu cien a zhoršeniu ekonomickej situácie štátu. Súčasne sa v Čile postavili tisíce nových bytov pre robotníkov a chudobných. 25. novembra 1941 však prezident Cerda náhle zomrel na komplikácie spojené s tuberkulózou. Napriek krátkemu trvaniu sa však pôsobenie prezidenta Cerdu dá hodnotiť veľmi kladne. Novým dočasným prezidentom sa stal viceprezident a minister vnútra Jerónimo Méndez. Prezidentské voľby v roku 1942 vyhral kandidát Radikálnej strany Juan Antonio Ríos. Nový prezident už nebol tak negatívne vyhranený voči komunistom a krajnej ľavici, preto sa mu podarilo opätovne získať aj ich podporu. Na rozdiel od predchodcu v úrade sa novému prezidentovi nedarilo robiť sociálnu politiku bez zhoršovania ekonomicky štátu. Začala sa tak zvyšovať inflácia a ceny. Prezident Ríos pomerne rýchlo rozhodol, že Čile prerušilo diplomatické styky s krajinami Osi, čím si posilnilo svoje vzťahy so spojencami. Pri konci funkčného obdobia sa prejavila choroba aj u tohto prezidenta, ktorý trpel rakovinou. Zdravotný stav prezidenta Ríosa sa však v júni 1946 radikálne zhoršil. 27. júna zomrel, čím Čile prišlo o ďalšieho aktívneho prezidenta. Novým prezidentom sa stal viceprezident a minister vnútra Alfredo Duhalde. Keďže sa však tento rozhodol uchádzať o prezidentský úrad, vo funkcii ho vystriedal Vicente Merino. Keďže však Alfredo Duhalde nebol v primárnych voľbách v rámci Radikálnej strany úspešný, vrátil sa na post dočasného prezidenta. Z tohto postu však znova o dva mesiace odstúpil a novým dočasným prezidentom sa tak stal Juan Antonio Iribarren. Voľby v roku 1942 vyhral bez problémov kandidát Radikálnej strany Gabriel González Videla. Videla, podobne ako jeho predchodca, mal taktiež silnú podporu ľavicovej časti parlamentu. Aj sám sa radil k ľavicovým politikom. Napriek účasti vo vláde však komunisti súčasne organizovali odborárske stávky, čo malo negatívny dopad na krajinu. Voči tomuto konaniu sa sformovalo niekoľko ozbrojených organizácii. Pre destabilizujúcu politiku komunistov rozhodol prezident o ich vylúčení z vlády. Na to reagovali komunisti organizovaním ďalších stávok. V reakcii sa spojili všetky ostatné politické strany a vytvorili jednotnú vládu zameranú proti komunistom. Táto vláda následne schválila tzv. zákon na ochranu demokracie. Na základe tohto zákona bola komunistická strana zakázaná, jej poslanci boli zbavení poslaneckých mandátov. Vládne opatrenia však znamenali, že časť komunistov bola zatknutá a prevezená do špeciálnych táborov, ktoré sa dajú označiť dokonca za obdobu koncentračných. Práve v týchto táboroch začínali svoju vojenskú kariéru neskorší vodcovia vojenskej vlády, ktorá začala v roku 1973. Na radikálne vládne opatrenia reagovali odbory ďalšími stávkami a protestmi. Stávky prinútili vládu odstúpiť. Spoločnosť pod vplyvom udalostí prestala tradičným politickým stranám dôverovať, čo sa prejavilo aj v prezidentských voľbách v roku 1952. Stabilizácia a následný úpadok Súbor:Retrato de Jorge Alessandri con banda presidencial cropped.JPG|vpravo|náhľad|Jorge Alessandri sa prezidentom stal v roku 1958 a podarilo sa mu stabilizovať Čile. Spoločnosť po období stávok, protestov a zhoršujúcej sa ekonomickej a sociálnej situácie chcela stabilitu. V roku 1952 sa rozhodol na prezidenta kandidovať bývalý prezident generál Carlos Ibáñez del Campo (kandidoval ako nezávislý). Práve vojak v úrade prezidenta sa voličom pozdával do takej miery, že Ibáñez del Campo vyhral jednoznačne voľby, v druhom kole (kde volili obe komory parlamentu) dokonca získal skoro 92% hlasov. Ibáñez del Campo bol úspešný aj vďaka kampani, ktorú viedol tak, že sa prezentoval ako jediný človek, ktorý urobí poriadok v rozvrátenom štáte. Vo voľbách v roku 1952 prvýkrát kandidoval aj kandidát Socialistickej strany Salvador Allende, ktorý však skončil až na štvrtom mieste. Voliči boli tak znechutení politickými stranami, že v parlamentných voľbách v roku 1953 volili podľa želania prezidenta jemu verných kandidátov. Prezident zdedil krajinu v zlej ekonomickej situácii, ktorú však ani on nedokázal reálne riešiť. Naopak ekonomická situácia Čile sa počas jeho vlády výrazne zhoršila. Vláda tak pristúpila ku škrtom, ktoré sa týkali predovšetkým miezd štátnych zamestnancov. Ani to nepomohlo, nezamestnanosť sa začala zvyšovať, znížila sa priemyselná produkcia a inflácia stúpla z cca 20% až na skoro 80%. To vyvolalo nové masové protesty. V snahe zmierniť protesty zrušil prezident Ibáñez del Campo zákaz komunistickej strany. Ani to však prezidentovi veľmi nepomohlo. V roku 1958 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Prvé kolo tesne vyhral Jorge Alessandri, druhý skončil socialista Salvador Allende. V druhom už parlamentnom kole však Alessandri získal 85% hlasov a stal sa tak prezidentom Čile. Jorge Alessandri bol synom bývalého prezidenta Artura Alessandriho. Vo voľbách kandidoval ako nezávislý, no mal podporu Liberálnej strany a konzervatívnych skupín. Jorge Alessandri bol veľmi skromný človek a aj v úrade prezidenta sa choval veľmi zdržanlivo. Od začiatku však nemal prezident väčšinu v parlamente, takže jeho vláda bola veľmi komplikovaná. Postupne však na svoju stranu získal pravicové strany, čím vznikol tzv. Demokratický front, o ktorý sa prezident pri svojej vláde opieral. Vďaka tomu mohla vláda prijať viacero ekonomických opatrení, ktoré v prvom rade znížili infláciu z 80% dokonca pod 10%. Takéto radikálne zníženie však bolo vytvorené na úkor výdavkov štátu na sociálne opatrenia. Súčasne došlo k zvýšeniu cien, čo vyvolalo nové protesty. Na druhej strane vláda nechala postaviť desaťtisíce nových bytov. Prezidentovi sa podarilo taktiež presadiť reformu týkajúcu sa úpravy vlastníctva pôdy, ktorá bola priznaná roľníkom, ktorí ju reálne obhospodarovali. Cieľom bolo v Čile vytvoriť kompaktnú triedu zabezpečených roľníkov. Napriek všetkému si však prezident zachoval veľkú popularitu, dokonca na rozdiel od svojich predchodcov, nebol obvinený zo žiadneho korupčného správania. Nové voľby prezidenta sa uskutočnili v roku 1964. Tieto vyhral už v prvom kole Eduardo Frei Montalva, kandidát novej dominantnej pravicovej Kresťanskodemokratickej strany. Druhý skončil znova Salvador Allende zo Socialistickej strany. Eduardo Frei Montalva bol zvolený hlavne ako protikomunistický kandidát väčšiny pravice. Nový prezident chcel presadiť viacero výrazných sociálnych a ekonomických reforiem. Hlavným cieľom bolo oslabiť pozíciu krajnej ľavice, teda komunistov a socialistov. Napriek tomu sa kresťanskodemokratická vláda rozhodla nadviazať diplomatické styky so Sovietskym zväzom. Ďalším krokom bolo radikálne zvýšenie platov vo verejnej správe. Nasledovali opatrenia zamerané na najchudobnejšiu časť populácie, ktorej chcela vláda výrazne pomôcť. Tieto plány zaistili vláde po parlamentných voľbách v roku 1965 aj väčšinu v parlamente. Tradičné pravicové strany sa rozhodli na volebný neúspech reagovať zjednotením, čím vznikla nová Národná strana. Vláda pokračovala v sociálnych reformách. Bol prijatý napríklad zákon umožňujúci stávkovanie aj poľnohospodárom. V roku 1967 prijala vláda najvýznamnejší zákon svojho funkčného obdobia, ktorý sa týkal reformy poľnohospodárstva. Vláda tým chcela zvýšiť produkciu poľnohospodárstva a zlepšiť postavenie obyčajných roľníkov (chcela si tak upevniť predovšetkým vlastné postavenie). Mohlo tak dôjsť k vyvlastneniu ľubovoľnej pôdy, o ktorej boli vládni úradníci presvedčení, že je nesprávne obhospodarovaná. Bývalým vlastníkom bol štát ochotný vyplatiť iba symbolické odškodné a vyvlastnená pôda bola následne prideľovaná chudobným roľníkom. To vyvolalo obrovské napätie medzi vládou a vlastníkmi pôdy. Ďalším dôležitým bodom vládneho programu bol plán znárodnenia baní zameraných na ťažbu medi. Tieto boli prakticky výhradne vo vlastníctve spoločnosti z USA, ktoré však konali predovšetkým vo vlastnom obchodnom záujme, ktorý bol neraz na úkor záujmov Čile. Štát tak mal zo svojich zásob medi iba príjem v rámci výberu daní. Vláda chcela znárodnením dosiahnuť vyššiu produkciu a zvýšený podiel štátu na zisku z predaja medi. V roku 1966 vláda skutočne znárodnenie baní presadila. Toto opatrenie však nebolo radikálne a znamenalo iba čiastočné znárodnenie, ktoré bolo vykonané cez vytvorenie spoločného štátno-súkromného podniku, kde mali svoj podiel štát aj americké spoločnosti. Veľká snaha však bola nakoniec kontraproduktívna, keďže svoje plány nedokázala vláda realizovať rýchlo a tak sa prezident stal postupne skôr nepopulárnym. Aj poľnohospodárska reforma priniesla jednak napätie v spoločnosti a jednak aj zníženie poľnohospodárskej produkcie. Čiastočné znárodnenie baní na meď ostro kritizovali komunisti a socialisti, ktorí volali po úplnom zoštátnení bez odškodnenia pre americké spoločnosti. Vláde sa nakoniec nedarilo ani v ekonomickej oblasti, keďže sa inflácia namiesto znižovania zvýšila. Tieto neúspechy rozdelili aj vládnu stranu. Časť jej členov sa spojila s komunistami a socialistami, časť s pravicou. Spojenie časti kresťanských demokratov a krajnej ľavice znamenalo vytvorenie pomerne silného bloku, ktorý požadoval znárodnenie všetkých súkromných podnikov (ktoré "nehospodárili dobre"). Aby sa ľavicoví členovia kresťanských demokratov mohli lepšie organizovať, vystúpili zo strany a vytvorili novú s názvom Hnutie jednotnej ľudovej akcie (Movimiento de Acción Popular Unitario). V snahe získať väčšinu založili ľavicové strany spoločnú alianciu s názvom Ľudová jednota (Unidad Popular). Do tej sa okrem komunistov a socialistov pripojilo aj Hnutie jednotnej ľudovej akcie. Okrem toho vzniklo aj ozbrojené hnutie s názvom Hnutie revolučnej ľavice (Movimiento de Izquierda Revolucionaria). Toto sa zameralo na ozbrojené akcie s cieľom dosiahnuť komunistickú revolúciu. To zahŕňalo ozbrojené útoky, únosy lietadiel a podobne. V roku 1970 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Tu sa postupne vyprofilovali dvaja hlavní kandidáti. Na jednej strane bol socialista Salvador Allende, ktorého podporovala Ľudová jednota. Na druhej bol bývalý prezident Jorge Alessandri (nezávislý), ktorého podporovala Národná strana. Socialisti hlásali vytvorenie socialistického štátu, ktorý by nahradil vtedajší štát, ktorý bol podľa nich buržoázny. O radikálnosti Ľudovej jednoty svedčí skutočnosť, že komunisti sa postupne stali jej najumiernenejšou zložkou. Voľby vyhral tesne kandidát Ľudovej jednoty Allende (získal 36,6% hlasov), nezískal však potrebnú nadpolovičnú väčšinu a tak nasledovalo druhé (parlamentné) kolo. V parlamente vyhral jednoznačne Salvador Allende, ktorý okrem ľavice získal aj podporu kresťanských demokratov. Vláda Salvadora Allendeho Súbor:Salvador_Allende_Gossens-.jpg|vpravo|náhľad|Salvador Allende bol prvým socialistickým prezidentom Čile. V roku 1973 bol zosadený vojenským prevratom. Salvador Allende bol vyštudovaný lekár, no od mladosti sa venoval prakticky výhradne politike. Zvolenie Allendeho privítali predovšetkým robotníci a chudoba, ktorí očakávali zlepšenie svojho postavenia. Keďže už predchádzajúci kresťanskodemokratický prezident pristúpil k vyvlastneniu pôdy a čiastočnému znárodneniu niektorých oblastí priemyslu, spôsobilo zvolenie krajne ľavicového prezidenta veľkú nevôľu medzi vlastníkmi spoločností. Zahraničné spoločnosti začali prakticky hneď po zvolení predávať svoj majetok a z Čile radšej odchádzali. Prakticky celý súkromný sektor očakával vystupňovanie snáh o zoštátňovanie súkromného vlastníctva, čo vyvolalo veľké napätie. Aby Allende upokojil situáciu, opakovane vyhlasoval, že všetky kroky bude jeho nová vláda vykonávať iba v medziach platnej ústavy. Allende tiež odmietal spôsob, akým sa o prechod ku komunizmu snažili ľudia z Hnutia revolučnej ľavice, keďže Čile chcel zmeniť na ľavicový štát nenásilnou cestou. Objavovali sa však aj názory, ktoré spochybňovali Allendeho umiernenosť a obviňovali ho, že iba vyčkáva na správny čas, aby Čile zmenil na komunistický štát aj násilnou formou. Faktom je, Allende skutočne vyjadroval svoje názory podľa toho, s kým sa práve rozprával, takže o jeho umiernenosti je možné vyjadriť určitú pochybnosť, keďže jeho primárnou snahou bolo získať po niekoľkých neúspešných pokusoch post prezidenta. Nová ľavicová vláda sa zamerala na rast ekonomiky a zníženie nezamestnanosti. Allende pristúpil k okamžitému zvýšeniu mzdy o 40% a súčasne zmrazil ceny. Následne vláda rozhodla, že zamestnancom, ktorí zarábali najmenej, budú mzdy zvýšené dokonca o 100%. Taktiež došlo k zvýšeniu sociálnych dávok a rozšíreniu sociálneho systému štátu. Tieto opatrenia boli spočiatku pomerne úspešné, keďže ľudia mali viac prostriedkov, čo znamenalo aj vyššiu mieru utrácania, čo zvyšovalo národnú produkciu. Keďže sa zvýšila produkcia, skutočne sa znížila nezamestnanosť. Zvýšeniu dopytu však nestíhali domáci poľnohospodári a priemysel. Tým pádom bolo Čile nútené dovážať potraviny a iné suroviny. Keďže však bolo potrebné dovážať veľa tovaru, Čile bolo nútené za import platiť svojimi devízovými rezervami, ktoré sa začali rýchlo míňať. Súčasné si vláda nemohla dovoliť zvýšenie cien potravín. To znižovanie devízových rezerv iba urýchlilo. Vláda následne pristúpila k tlačeniu nových peňazí. Napriek všetkému vykazovalo Čile vysoký ekonomický rast, zvýšila sa produkcia a znížila nezamestnanosť. Čoskoro sa však prejavili vládne opatrenia negatívne, keď sa začala zvyšovať inflácia. To spôsobilo, že ľudia sa snažili zbavovať domácej meny a vymieňať ju za zahraničné. Napriek tomu bola Ľudová jednota v parlamentných voľbách v roku 1971 úspešnejšia ako pred tým, celkovo však voľby skončili remízou medzi ľavicou a pravicou. Ľudová jednota vyhrala síce tesne, no to Allendemu stačilo na to, aby vyhlásil, že dôjde k znárodneniu textilného priemyslu. Vláda však verejne vyhlásila, že musí dôjsť k zoštátneniu aj ťažkého a strojárskeho priemyslu, všetkých baní a bánk. Do toho vstúpila znova ľavicová teroristická skupina Hnutie revolučnej ľavice, ktorá začala s ozbrojenými útokmi v snahe urýchliť zavedenie komunistického štátu. Niektorí členovia Ľudovej jednoty dokonca verejne podporovali násilné akcie ľavicových teroristických skupín, ktoré tiež vyzývali k novým útokom. Vláda vytvárala po celej krajine tzv. osady bezdomovcov, kde mala polícia zákaz vstupu. Opozícia preto obviňovala vládu, že tieto osady sú v skutočnosti výcvikovými centrami ľavicových teroristov. Veľkú kritiku vzbudil Allendeho krok, ktorým udelil ľavicovým teroristom amnestiu, keď vyhlásil, že sa jedná iba o mladých idealistov. Allende k tomuto kroku pristúpil napriek tomu, že ľavicoví teroristi neprepadávali iba banky, ale páchali aj atentáty (politické vraždy) na politických súperov. V roku 1971 vláda presadila reformu ústavy, ktorá stanovovala, že všetko nerastné bohatstvo Čile musí byť výlučne vo vlastníctve štátu. Aby vláda maximálne znížila odškodnenie, ktoré malo byť majiteľom baní po ich znárodnení vyplatené, vyhlásila, že odškodnenie bude znížené o tzv. "neprimerané zisky" z minulosti. Znárodnenie baní a priemyslu však znamenalo, že po odchode zahraničných majiteľov (predovšetkým z USA), odišiel aj dôležitý personál. Keďže vláda nebola schopná týchto ľudí nahradiť, začali znárodnené sektory upadať a znižovať produkciu. Napriek tomu nechala vláda znárodniť stovky podnikov z rôznych hospodárskych sektorov, pričom výsledok bol rovnaký, ako v prípade baní, nedostatok odborníkov a teda znižovanie produkcie. Banky však vláda znárodnila iným spôsobom, keď skúpila ich akcie. Banky pod ľavicovým vedením začali poskytovať pôžičky prakticky komukoľvek. Do veľkých problémov sa tak začal dostávať aj tento sektor. Následne prijala vláda opatrenie, ktoré stanovovalo, že ak je v krajine nedostatok nejakého tovaru alebo suroviny, môže znárodniť podniky, ktoré tieto tovary alebo suroviny produkovali. To znamenalo začiatok novej vlny znárodňovania bez odškodnenia pôvodných majiteľov. Vláda pokračovala v tejto politike napriek tomu, že už predchádzajúce znárodnenie znamenalo zníženie produkcie a vážne problémy znárodnených odvetví. Pristúpila tiež ku konfiškácii pôdy. Graf ukazuje reálnu mzdu v Čile od roku 1967 do roku 1977. Oranžové čiary ukazujú začiatok a koniec vlády Salvadora Allendeho. Znárodňovanie ďalších podnikov a pôdy už znamenalo vážne problémy, na ktoré obyvateľstvo reagovalo demonštráciami a stávkami. Z nich najznámejšia sa stala demonštrácia žien, ktoré búchali do hrncov a protestovali proti drahým potravinám, ktoré sa dali zohnať v podstate iba na čiernom trhu. Na neozbrojené ženy začali ľavicoví teroristi hádzať kamene. Následne polícia na všetkých zúčastnených použila slzný plyn. Keďže ľavicová čilská vláda začala vo veľkom spolupracovať s Kubou, rozhodli sa Spojené štáty uvaliť na Čile sankcie, čo krajine spôsobilo ďalšie ekonomické problémy. Nedostatok potravín a zlá ekonomická situácia rozdelili Čile na dve skupiny. Na jednej strane bola opozícia (ktorú ľavičiari nazývali fašistickou, lebo nesúhlasila s ľavicovými reformami) a na druhej strane vláda (ktorú pravičiari obviňovali z prípravy komunistickej revolúcie a zruinovania krajiny). Na činnosť ľavicových teroristov reagovala pravicová časť spoločnosti vytvorením vlastných obdobných organizácii. Časť z nich mala skutočne fašistické tendencie (napríklad skupina Vlasť a sloboda). Na zlú situáciu reagoval už aj parlament, ktorý odvolával ministrov Allendeho kabinetu. Ten však na to reagoval iba presúvaním odvolaných ministrov na iné ministerstvá, čím úplne ignoroval vôľu parlamentu. Parlament v roku 1972 dokonca presadil ústavnú reformu, ktorá zabraňovala ďalšiemu znárodňovaniu. Aj toto rozhodnutie však Allende ignoroval. Allendeho vláda musela dokonca pristúpiť pre nedostatok potravín k zavedeniu prídelového systému, čo bolo v Čile ešte pred niekoľkými rokmi úplne nemysliteľné, keďže krajina bola sebestačná. Medzi tým sa stále posilňovala ľavicová teroristická skupina Hnutie revolučnej ľavice, ktorá postupne získala niekoľko desiatok tisíc členov. Títo boli vo veľkom cvičení na Kube a začali sa snažiť o skutočnú ozbrojenú komunistickú revolúciu. Oddiely Hnutia revolučnej ľavice boli také početné, že začali obsadzovať továrne, kde nahradili nie len vlastníkov či vedenie, ale i odbory. Iné skupiny protiprávne zaberali aj malé polia, ktoré tak fakticky odoberali aj malým roľníkom. Jediným z mála návrhov ľavicovej vlády, ktorému sa podarilo v parlamente zabrániť, bolo zavedenie ľudových súdov, ktoré by nahradili klasické. Keďže aj samotní členovia vlády si začali uvedomovať, že vládne opatrenia iba zhoršujú situáciu v štáte, začali sa objavovať rôzne návrhy na riešenie. Allende v snahe udržať si moc, pristúpil na rokovania s časťou opozície. Tieto boli neúspešné a v apríli 1972 prebehla veľká demonštrácia proti vláde, ktorej sa zúčastnilo 300 000 ľudí. O niekoľko mesiacov neskôr začali v Čile obrovské celonárodné stávky, do ktorých sa zapojili mnohé odvetvia priemyslu, poľnohospodárstva a služieb. Protesty boli také veľké, že ľavicová vláda poslala do ulíc ozbrojené ľavicové skupiny, aby situáciu vyriešili. Nepokoje trvali nepretržite skoro celý mesiac. Vďaka tlaku ulice sa opozícii podarilo v parlamente presadiť zákaz polovojenských organizácii (väčšina z nich boli ľavicové teroristické skupiny, ktoré boli podporované niektorými členmi vlády). Allende sa preto rozhodol, že vymenuje novú vládu, kde dal priestor aj členom armády. Ani to však veľmi nepomohlo, keďže ľavicové teroristické skupiny získali veľkú moc. Začali preto žiadať vyšší podiel na moci, dokonca požadovali vylúčenie komunistov z vlády, lebo tí boli podľa nich málo pokrokoví. Allende bol v bezvýchodnej situácii a preto sa rozhodol robiť všetko preto, aby získal čas. V marci 1973 sa uskutočnili parlamentné voľby, ktoré vyhrala bez problémov opozícia. Tá sa pred tým spojila do aliancie Konfederácia za demokraciu a získala spolu viac ako 57% hlasov. Ani táto podpora však nestačila, aby mohli poslanci prezidenta prehlasovať. Na voľby reagoval Allende vytvorením ďalšej novej vlády, kde už neboli vojaci. Tých nahradili radikálni ľavičiari. Vláda tak pokračovala v znárodňovaní a to aj napriek tomu, že dovtedajšie znárodňovanie priviedlo krajinu na pokraj bankrotu. V máji 1973 vydal dokonca najvyšší súd vyhlásenie, kde kritizoval Allendeho a jeho vládu za systematické porušovanie ústavy. Na konci júna 1973 sa vzbúrila časť armády v hlavnom meste. Vojaci zaútočili dokonca na prezidentský palác, ktorý ostreľovali tankami. Vláda s pomocou zvyšku armády však rýchlo vzbúrencov porazila. Allende na to reagoval výzvou, aby robotníci obsadili podniky, kde pracovali. Keďže však už veľká časť robotníkov prezidenta nepodporovala, výzva smerovala reálne k príslušníkom ľavicových teroristických organizácii, ktorí už pred tým protiprávne obsadili mnoho podnikov. Allende tiež požadoval vyhlásenie výnimočného stavu, čo parlament v obave z občianskej vojny odmietol. Vláda miesto toho, aby riešila kritickú situáciu krajiny, prijala nový školský model, ktorý určoval povinné vzdelávanie marxizmu a leninizmu na školách. Znova sa rozšírili stávky a demonštrácie. Proti vláde protestovali aj robotníci z tovární a baní, ktoré boli znárodnené, lebo ich podmienky sa po znárodnení ešte zhoršili. Na to vláda reagovala veľmi neobvykle, keď vyhlásila, že stávka je zločin. V roku 1973 bola už inflácia prakticky nekontrolovateľná. Devízové zásoby krajiny boli úplne vyčerpané (a to už dávno pred koncom vlády Allendeho), priemyselná a poľnohospodárska produkcia Čile výrazne klesla a ťažba bola na minime. Allendeho vláda, ktorá sa v zahraničí prezentovala ako príkladná socialistická vláda však úmyselne a systematicky porušovala ústavu Čile (čo potvrdil aj najvyšší súd krajiny). Vznikol tiež obrovský čierny trh, ktorý spôsobil zvýšenie cien aj tak nedostatkových potravín. Dá sa konštatovať, že Čile bolo skutočne na pokraji vzniku občianskej vojny. Allendeho v prezidentských voľbách v roku 1970 podporila iba tretina voličov, čo jeho legitimitu na vykonávanie tak veľkých zmien limitovalo. Životné náklady sa počas Allendeho vlády zvýšili o 700%, napriek obrovskej inflácii vláda ďalej tlačila nové bankovky. Aby Allende upokojil situáciu v armáde, vymenoval za veliteľa pozemných síl generála Augusta Pinocheta, ktorý nahradil nepopulárnych ľavicových veliteľov akým bol okrem iných Carlos Prats. Ten pôsobil od začiatku aj v Allendeho vládach. Funkčné obdobie prezidenta Allendeho však malo končiť až v roku 1976.


Juan Carlos Onganía

Context: Životopis Narodil sa v meste Marcos Paz v provincii Buenos Aires, v roku 1934 úspešne absolvoval Národnú vojenskú akadémiu. Následne bol prevelený ku kavalérii. V roku 1959 dosiahol hodnosť brigádneho generála, čím sa zaradil medzi najvyšších predstaviteľov ozbrojených síl. Armáda sa v nasledujúcich rokoch rozdelila na dve frakcie. Na jednej strane stálo krídlo Azules, teda Modrých a na druhej Colorados, teda Červených. Azules podporovali civilnú vládu zameranú proti komunizmu a Colorados požadovali vojenskú diktatúru. Onganía sa stal jedným z vodcov modrej frakcie, tá postupne začala pripúšťať návrat Peronizmu, no nie Juana Peróna do politického života krajiny. Peronizmus totiž táto časť armády pokladala za umiernenú sílu podporujúcu nacionalizmus a kresťanstvo, ktorá je potrebná na odobratie hlasov extrémnej ľavici. Modrí v septembri 1962 presadili vymenovanie Onganíu za veliteľa ozbrojených síl, čo však bol výsledok kompromisu, keď sa obe frakcie museli vzdať časti svojich požiadaviek. Od roku 1963, teda od nástupu prezidenta Artura Umberta Illiu, sa ekonomická situácia Argentíny postupne zhoršovala. V roku 1965 sa vláda rozhodla usporiadať nové parlamentné voľby, aby umožnila Perónistom účasť, pretože Illia časom nebol spokojný s tým, že vyhral v neslobodných voľbách. Voľby však vyhrali Perónisti, čo spôsobilo v armáde veľkú nespokojnosť. K armáde sa v nespokojnosti pridali statkári a priemyselníci, ktorí neboli spokojní s deficitom štátneho rozpočtu, vládnou kontrolou cien, uprednostňovaním štátnych spoločností a zmrazením vysokých daní. Proti vláde sa postavili aj najväčšie noviny v krajine, ktoré začali proti prezidentovi systematickú antikampaň. K nespokojným sa pridali aj Spojené štáty, ktoré začali podporovať časť armády presadzujúcu vojenský prevrat. Zvrhnutie prezidenta začala po čase podporovať väčšina armády a aj veľká časť politického spektra. Vláda následne pristúpila k úsporným opatreniam, ktoré vyvolali veľké demonštrácie a nespokojnosť. 28. júna 1966 sa rozhodla armáda riešiť situáciu novým pučom. Prevrat prebehol prakticky bez násilia, keďže občania boli k prezidentovi a vláde už úplne ľahostajní. Prezident Illia bol vyzvaný na rezignáciu, čo odmietol, keď vyhlásil, že on je najvyšším veliteľom ozbrojených síl. Vojsko následne obkľúčilo prezidentský palác a prítomný veliteľ prezidentovi odkázal, že už nie je schopný garantovať bezpečnosť ľudí v okruhu prezidenta. Za tejto situácie tak Illia odstúpil. Vlády sa na zvyšok dňa ujala vojenská chunta zložená z generála Pascuala Pistariniho za pozemné vojsko, generála Adolfa Álvareza za letectvo a admirála Benigna Varelu za námorníctvo. Títo následne rozhodli, že novým prezidentom sa stane generál Juan Carlos Onganía, ktorého na druhý deň vymenovali do funkcie. Prevrat nazvali ozbrojené sily Argentínskou revolúciou. Vojsko pod vedením Onganíu sa rozhodlo prekvapivo pre zavedenie čisto vojenskej vlády. Došlo k zákazu politických strán, z univerzít boli vylúčení nepohodlní pedagógovia a študenti a niektorí vodcovia odborov boli zatknutí. Hlavne zásah proti univerzitám bol veľmi tvrdý, stovky študentov a pedagógov bolo zatknutých počas jedinej noci, ktorá sa nazýva noc dlhých palíc podľa palíc, ktoré vojaci proti študentom pri zásahu používali. Armáda ohlásila začiatok tzv. Argentínskej revolúcie (Revolución Argentina), čo mal byť už názov pre nový vládny program. Ciele tejto revolúcie však boli stanovené iba veľmi všeobecne, takže jej koniec sa nedal vôbec odhadnúť. Vláda pristúpila k devalvácii meny v snahe zlepšiť ekonomickú situáciu štátu a podporiť export. Veľmi rýchlo sa podarilo výrazne znížiť infláciu a naštartovať hospodársky rast. V Argentíne sa začalo so stavbou prvej jadrovej elektrárne. Ale veľké množstvo bankrotov súkromných firiem rýchlo počiatočné úspechy zastavilo. Výrazne vzrástlo aj daňové zaťaženie a veľa strategických podnikov prešlo do rúk zahraničných vlastníkov. Ako reakcia na tento postup armády vzniklo postupne niekoľko masových protestov, ktoré prerástli do pouličných bojov. V meste Córdoba začalo povstanie cordobazo (koniec mája 1969). Toto povstanie trvalo niekoľko dní až kým ho armáda veľmi tvrdo nepotlačila. V meste Corrientes protestovali študenti v rámci protestu correntinazo, aj toto povstanie bolo tvrdo potlačené. Napriek tomu následne prebehli ďalšie demonštrácie po celej Argentíne, pričom práve tieto sú považované za začiatok konca vlády Onganíu. Začali sa tiež objavovať ľavicové gerilové (teroristické) skupiny ako Montoneros či Ľudová revolučná armáda (Ejército Revolucionario del Pueblo, v skratke ERP). Napriek tomu chcel Onganía vládnuť ďalej, veliteľom ozbrojených síl dokonca povedal, že ani podnik sa nemôže reštrukturalizovať za 10 či 20 rokov. Zvrat situácie začal 29. mája 1970, kedy bol unesený bývalý prezident generál Pedro Eugenio Aramburu ľavicovou gerilovou organizáciou Montoneros. Únoscovia okrem iného požadovali navrátenie tela bývalej prvej dámy Evy Perónovej, ale potom, čo vláda ich požiadavky nesplnila, únoscovia Aramburua zastrelili. Objavili sa však aj podozrenia, že bývalého prezidenta nechal zavraždiť sám Onganía, lebo sa obával, že by armáda mohla Aramburua presadiť na jeho miesto. Vražda bývalého prezidenta veľmi oslabila postavenie Onganíu, na čo už reagovali ozbrojené sily a 8. júna 1970 ďalším vojenským prevratom prezidenta zosadili. Na čelo krajiny sa dostal admirál Pedro Gnavi, veliteľ prevratu, ktorý prechodne vládol do 18. júna, kedy bol za prezidenta vymenovaný generál Roberto Marcelo Levingston. Napriek nesúhlasu s týmto postupom odišiel radšej Onganía do dôchodku. Zomrel v júni 1995 v Buenos Aires na infarkt myokardu.


Dejiny Argentíny

Context: Vojenská vláda a reorganizácia štátu  Začiatky vojenskej vlády a represie Súbor:Tte.Gral.Videla.jpg|náhľad|vpravo|Generál Jorge Rafael Videla viedol vojenský prevrat a následne bol faktickým prezidentom Argentíny počas väčšiny vlády vojenskej chunty. Na čelo štátu sa dostal veliteľ pozemného vojska generál Jorge Rafael Videla, ktorý sa stal 29. marca 1976 faktickým prezidentom Argentíny. Krajine však vládol vojenský triumvirát, ktorý okrem Videlu tvorili admirál Emilio Eduardo Massera za námorníctvo a generál Orlando Ramón Agosti za letectvo. Krajina bola v tak zlom stave, že nástup vojenskej chunty vnímala väčšina obyvateľov pozitívne. Hlavnou úlohou vojska bolo zastaviť ľavicových teroristov, čo sa armáde za pomerne krátky čas z väčšej časti podarilo. Bolo to však vďaka nebývalej brutalite vojakov, ktorí zabíjali všetkých bez ohľadu na vek, či skutočné členstvo v nejakej teroristickej skupine. Vojna proti teroristom sa však rýchlo zmenila na prenasledovanie kohokoľvek, kto nesúhlasil s režimom, alebo mal ľavicové názory. Tejto ére sa hovorí Špinavá vojna (Guerra Sucia) a je do súčasnosti veľkou traumou pre celú Argentínu. Počas tejto doby zmizli tisíce ľudí, ktorí boli zavraždení v špeciálnych táboroch či väzeniach, časť z nich dokonca vojaci vyhadzovali z lietadiel nad oceánom. Stovkám obetí (ktoré zavraždili) boli odobraté malé deti, ktoré si do tzv. prevýchovy zobrali prívrženci vojenského režimu. Montoneros boli nakoniec skutočne porazení, poslednú významnejšiu akciu vykonali v roku 1978, no ich predstavitelia boli buď zabití, alebo utiekli do zahraničia. Na začiatku svojej vlády v roku 1976 predstavil generál Videla plán, ktorý nazval Národný reorganizačný proces (Proceso de Reorganización Nacional). Počas tohto procesu došlo k zrušeniu všetkých perónistických inštitúcii, opozícia bola úplne potlačená, stávky a protesty zakázané. Vojaci začali riešiť tiež ekonomickú situáciu štátu, do čela ministerstva financií bol armádou dosadený jeden z najbohatších Argentínčanov José Alfredo Martínez de Hoz. Ten nechal rýchlo znížiť mzdy, pričom toto zníženie bolo najväčšie v dejinách krajiny. Taktiež zmrazil mzdy štátnym zamestnancom a zvýšil dane. Tieto opatrenia pomohli ekonomike, keď export začal znova stúpať. Ale tvrdé ekonomické opatrenia boli možné iba vďaka silnej vojenskej represii. Argentína sa v tomto období dostala znova do sporu so susedným Čile o oblasť Ohňovej zeme. Vojaci sa rozhodli využiť hrozbu vojny na upevnenie svojej moci a chceli vyvolať masovú vlasteneckú podporu prípadnej vojne a teda aj svojej vláde. V armáde sa však objavilo viacero krídel, ktoré sa usilovali o presadenie vlastnej predstavy o budúcnosti štátu. Prevahu nakoniec získal generál Videla a generál Roberto Eduardo Viola, nový veliteľ pozemného vojska. Títo verili, že po stabilizácií by mohlo dôjsť k určitej liberalizácii, pretože nechceli, aby krajine vládla úzka skupina oligarchov. Spor s Čile nakoniec vyriešila mediácia pápeža Jána Pavla II., ktorému sa podarilo presvedčiť oba štáty k dohode, čím sa predišlo vojne. Po tom, čo si Videla s Violom upevnili v armáde moc, zmiernili v rámci svojej filozofie represie. Generáli sa snažili po zmiernení represii získať priazeň obyvateľstva. Inflácia sa tak prestala znižovať a krajina sa začala masívne zadlžovať. V roku 1980 už v krajine nastal pokoj, aj keď potláčanie práv zo strany vojenskej chunty naďalej trvalo. Následne však skrachovala banka Banco de Intercambio Regional, čo spustilo reťazovú reakciu, keď začali krachovať aj ďalšie banky. Na začiatku roka 1981 tak celý bankový systém úplne skolaboval. Falklandská vojna a koniec vojenskej vlády Prezidenta Videlu tak v úrade 29. marca 1981 nahradil jeho spojenec generál Roberto Eduardo Viola. Ani on však nedokázal zastaviť ekonomický prepad krajiny a preto pristúpil k rokovaniam s politickými stranami. Za to si vyslúžil veľkú kritiku naprieč ozbrojenými silami. V novembri nastala masívna devalvácia meny a pokles HDP Argentíny. To stálo Violu pozíciu a na 10 dní ho nahradil viceadmirál Carlos Lacoste. 22. decembra 1981 sa faktickým prezidentom Argentíny stal generál Leopoldo Galtieri, ktorý bol zástancom tvrdej línie. Galtieri začal rýchlo hľadať podporu doma i v zahraničí. No keďže sa mu veľmi nedarilo, vyhrotil opätovne spor s Čile o Ohňovú zem, ktorý už pred tým pomohol vyriešiť samotný pápež. Keď sa mu však nepodarilo rozpútať vojnu s Čile a ani nezvýšil svoju domácu podporu, rozhodol sa pre iný konflikt, ktorý by mu pomohol. Súbor:Argentine_prisoners_of_war_-_Port_Stanley.JPG|náhľad|vpravo|Neúspešná vojna o Falklandy bola začiatkom konca vojenskej vlády. Na obrázku sú argentínski vojnoví zajatci na Falklandoch (16. jún 1982). Galtieri začal presadzovať propagandu, ktorá hlásala nároky Argentíny na Falklandské ostrovy, ktoré v Argentíne nazývali Malvínske ostrovy (Islas Malvinas). Aby sa vojenská vláda vyhla neúspechu v snahe získať domácu podporu, naplánovala rýchlo inváziu na ostrovy už na konci roka 1981. Na začiatku roka 1982 začali po celej Argentíne veľké protesty proti zlej ekonomickej situácii krajiny a katastrofálnemu stavu ľudských práv. To prinútilo vojenskú vládu urýchliť plány na útok, ktorý začal 2. apríla 1982. Útok bol úspešný, keďže Spojené kráľovstvo malo na ostrovoch iba malú vojenskú posádku v počte iba niekoľkých desiatok príslušníkov námornej pechoty. Argentínski vojaci však mali rozkaz nezabiť žiadneho britského vojaka. Po úspešnom obsadení ostrovov začali Argentínčania posilňovať svoje jednotky v očakávaní britskej odpovede. Obyvateľstvo Argentíny počiatočný úspech privítalo s nadšením, ku ktorému sa pripojili dokonca aj odporcovia vojenskej chunty. Argentíne sa dokonca na svoju stranu podarilo získať aj ostatné krajiny Latinskej Ameriky okrem Čile, ktoré snahu Argentíny hodnotili ako boj proti imperializmu a pozostatkom kolonializmu. Galtieri sa domnieval, že kvôli bezvýznamným ostrovom nepôjde Veľká Británia do otvorenej vojny a súčasne sa spoliehal na podporu Spojených štátov, ktoré by mohli podľa jeho predstáv Britániu od vojny odradiť. Argentínsky prezident sa však mýlil, keď sa britská premiérka Margaret Thatcherová rozhodla, že Falklandy vráti späť pod britskú kontrolu. Porážka zo strany Argentíny totiž mala negatívny vplyv na jej ďalšie politické postavenie a tak vytvorila vlastnú propagandu, ktorá vojnu s Argentínou označovala ako boj demokracie s diktatúrou. Už za krátko začali Briti bombardovať pozície Argentíny na ostrovoch. Boje začali už na konci apríla, pričom Briti začali postupne získavať stratené územia späť. Argentína však nezískala podporu USA, prezident Ronald Reagan otvorene podporil Britániu a odsúdil kroky Argentíny, voči ktorej vyhlásil sankcie. Už za krátko získala Británia nad ostrovmi úplnú kontrolu, keď sa zostávajúce argentínske jednotky vzdali. Prehra vo vojne o Falklandy znamenala začiatok konca nie len vlády generála Galtieriho, ale i celej vojenskej chunty. Obyvateľstvo, ale aj samotná armáda, boli presvedčení, že prehra znamená stratu prestíže v rámci Latinskej Ameriky. Matky z Májového námestia v typických bielych šatkách sa stali symbolom odporu voči vojenskej chunte. Len štyri dni po konci vojny, teda 18. júna 1982, bol Galtieri na poste prezidenta dočasne nahradený generálom Alfredom Oscarom Saint Jeanom. Na jeho miesto nastúpil 1. júla 1982 generál Reynaldo Bignone, ktorý bol považovaný za člena umierneného krídla armády. Začala sa riešiť otázka, čo s následkami Špinavej vojny a Falklandskej vojny. Časť generálov žiadala zaistenie beztrestnosti pre ľudí, ktorí mali tieto udalosti na svedomí. Zároveň sa znova aktivizovali hnutia žiadajúce dodržiavanie ľudských práv, z nich najznámejšie sú tzv. Matky z májového námestia (Madres de Plaza de Mayo), ktoré od čias chunty až do súčasnosti bez slov protestujú pravidelne na Májovom námestí v Buenos Aires za to, aby sa dozvedeli, čo sa stalo s ich príbuznými, ktorí zmizli počas vojenskej vlády. Známym sa stal tiež aktivista Adolfo Pérez Esquivel, ktorý v roku 1980 získal Nobelovu cenu za mier. Na zvýšenú aktivitu aktivistov reagoval režim opätovným pokračovaním represii. Armáda však začala pripúšťať, že počas jej vlády dochádzalo k excesom, no odmietala obvinenia zo systematického prenasledovania a mučenia oponentov. Ani to však nezabránilo odhaľovaniu ďalších dôkazov o zločinoch vojenskej chunty, vrátane masových hrobov so stovkami obetí. Bignone začal vyjednávať, no jednania neboli jednoduché, keďže armáda žiadala beztrestnosť za zločiny spáchané počas jej vládnutia, zároveň generáli žiadali svoju prítomnosť v novej vláde. Na konci roka 1982 začali masové protesty, nasledovala generálna stávka. Bignone tak oznámil, že voľby sa budú konať na jeseň 1983. Už čoskoro niektorí armádni predstavitelia dokonca prestali tajiť, čo sa počas vojenskej vlády dialo, no svoje konanie ospravedlňovali hrozbou komunizmu a prakticky nikto neprejavil ľútosť. V septembri 1983 prijala vojenská vláda zákon o amnestii, no všetky politické strany okamžite vyhlásili, že tento zákon okamžite zrušia. Po smrti vodcu opozície Ricarda Balbína v roku 1981 sa do čela Radikálnej občianskej únie postupne dostal právnik Raúl Alfonsín. Proti Alfonsínovi a radikálom kandidovala premenovaná perónova strana, ktorá sa nazývala Justicialistická strana. Za ňu bol vybraný Ítalo Luder ako prezidentský kandidát. Alfonsín sa stal počas kampane tak populárny, že iba v Buenos Aires prišlo na jeho míting pol milióna ľudí. Voľby v októbri 1983 nakoniec vyhral Raúl Alfonsín a jeho Radikálna občianska únia, ktorá získala aj väčšinu v parlamente.


Prvý triumvirát (Argentína)

Context: Pôvod Neschopnosť veľkej chunty účinne vládnuť celému územiu Spojených provincii La Platy, no predovšetkým vojenské neúspechy, ktoré jej armáda zaznamenávala v niektorých okrajových oblastiach, postavili proti vláde aj verejnú mienku v Buenos Aires. Veľká chunta mala príliš veľký počet členov, ktorí sa často nemohli na niektorých otázkach dohodnúť. Opozícia tak vinila veľkú chuntu, že nepracuje a jej členovia iba strácajú čas v diskusiách, čo odďaľuje prijatie dôležitých rozhodnutí. Potom, čo 20. júna 1811 porazili rojalisti armádu Spojených provincii v bitke pri Huaqui, sa nespokojnosti ešte vystupňovala. Prezident veľkej chunty Cornelio Saavedra sa rozhodol osobne prevziať velenie severnej armády a túto reorganizovať. Opozícia na čele s Marianom Morenom využila neprítomnosť prezidenta v Buenos Aires a nanútila členom veľkej chunty prijatie nových členov z Buenos Aires. Následne došlo k rozhodnutiu, aby bola veľká chunta nahradená iným typom vlády, ktorý by bol efektívnejší. 22. septembra 1811 tak vznikol tzv. prvý triumvirát, kde moc získali zástupcovia Buenos Aires. Vytvorenie triumvirátu však neznamenalo automatický zánik veľkej chunty. Táto ešte krátky čas fungovala taktiež a mala určité legislatívne právomoci.


Dejiny Peru

Context: Počiatky novej republiky  Vnútorné konflikty a čiastočná konsolidácia Súbor:Gamarra.jpg|thumb|Maršal Agustín Gamarra bol najvýznamnejším prezidentom prvej republiky, ako jediný v tomto období vydržal celé funkčné obdobie a dokázal stabilizovať Peru. Po skončení vojny za nezávislosť sa Peru nachádzalo v zložitej situácii. Aby krajina dokázala fungovať, musela vyvážať aj produkty, ktoré sama nevyhnutne potrebovala. Postupne si absolútne najvyšší podiel na vývoze získalo striebro, ktoré sa vyvážalo predovšetkým do Veľkej Británie, ktorá zároveň získala najväčší vplyv na peruánsky zahraničný obchod. Peru tak muselo získavať naďalej príjem od indiánov, ktorí boli stále nútení platiť špeciálnu daň, ďalší príjem pochádzal z pôžičiek z Británie. Nepriaznivá ekonomická situácia sa odrážala aj na kriminalite, ktorá bola stále veľmi vysoká. Hlavne mimo miest existovali organizované bandy lupičov, ktoré komplikovali obchod a zásobovanie miest. Za tohto stavu sa Bolívar rozhodol vzdať svojho postu diktátora, no parlament odmietol prijať jeho rezignáciu a zvolil ho naopak za doživotného diktátora. Bolívar tak pripravil novú ústavu, ktorá bola schválená parlamentom v máji 1826. Už na jeseň 1826 však Simón Bolívar odišiel z Peru, aby pokračoval vo svojej funkcií prezidenta Veľkej Kolumbie. Vládu prenechal generálovi Andrésovi de Santa Cruzovi. Formálne však Bolívar napriek svojej neprítomnosti zostával diktátorom Peru. O niekoľko mesiacov odišli aj posledné časti kolumbijského vojska, čo využila opozícia. V parlamente si vynútila zrušenie Bolívarovej ústavy a následne dokonca parlament zvolil nového prezidenta, ktorým sa v auguste 1827 stal maršal José de la Mar. V júni 1828 následne parlament prijal úplne novú ústavu s liberálnymi prvkami. Proti novému prezidentovi však od začiatku stála veľmi silná opozícia, ktorú viedli ambiciózni generáli z obdobia vojny za nezávislosť, ktorí mali taktiež záujem o úrad prezidenta. Ďalším problémom bolo povstanie časti indiánov, ktorí pred tým bojovali na strane rojalistov. K úplnému potlačeniu povstania došlo až v polovici roka 1828. Nepokojná situácia však bola aj v Bolívii (Hornom Peru), kde sa búrila armáda pozostávajúca ešte z kolumbijských vojakov. Do Bolívie tak odišla armáda z Cusca, ktorú viedol generál Agustín Gamarra. Tejto sa podarilo situáciu zvládnuť a prinútiť posledných kolumbijských vojakov odísť domov. Udalosti z Bolívie naznačovali blízky konflikt s Veľkou Kolumbiou. Peru aj Veľká Kolumbia si nárokovali prístav Santiago de Guayaquil a niektoré územia v Amazónii. Problém predstavovali aj nároky Veľkej Kolumbie na preplatenie vojenských nákladov pri bojoch za nezávislosť Peru. Keďže nedošlo k dohode, vyhlásila Veľká Kolumbia v júli 1828 vojnu Peru. Na počiatku boli viac úspešní Peruánci, no v rozhodujúcej bitke pri Portete de Tarqui vo februári 1829 vyhrala Veľká Kolumbia, ktorú viedol generál Antonio José de Sucre. Peruánci boli nútení uzavrieť prímerie a dohodu, na základe ktorej mali opustiť sporné územia a zaplatiť vojenské výdavky Veľkej Kolumbie počas vojny za nezávislosť Peru. Peruánsky prezident De la Mar však túto dohodu neuznal, čo malo za následok vojenský prevrat, po ktorom bol zosadený a deportovaný. Vojna tak bola ukončená podpísaním dohody v septembri 1829. Približne o rok neskôr sa ale Veľká Kolumbia po dlhých vnútorných rozporoch rozpadla, čím vznikli tri štáty, Kolumbia, Venezuela a Ekvádor. V decembri 1830 zomrel aj samotný Simón Bolívar na tuberkulózu, ktorý niekoľko mesiacov pred tým rezignoval zo všetkých svojich funkcii. Bezvládie v Peru využil generál Antonio Gutiérrez de la Fuente, ktorý v júni 1829 zosadil viceprezidenta a sám prevzal vládu nad krajinou. Následne parlament zvolil v decembri 1829 nového prezidenta, ktorým sa stal maršal Agustín Gamarra, ktorý pred tým viedol zosadenie bývalého prezidenta. Gamarrova vláda bola autoritatívna, no súčasne stabilizovala republiku vo viacerých oblastiach. Napriek stabilite sa prezident musel vysporiadať s mnohými vzburami. Gamarra tak vládol riadne celé štyri roky a sám v roku 1833 navrhol konanie nových volieb prezidenta. Parlament zvolil za nového prezidenta generála Luisa Josého de Orbegosa napriek tomu, že Gamarra navrhoval iného kandidáta. To viedlo k niekoľkomesačnej občianskej vojne, v ktorej sa proti zvolenému prezidentovi postavili generáli verní Gamarrovi. Zvolený prezident však bol úspešný a vzbúrenci museli ujsť do zahraničia, vrátane bývalého prezidenta Gamarru. O niekoľko mesiacov vypuklo ďalšie povstanie, ktoré viedol generál Felipe Santiago Salaverry, ktorému sa podarilo obsadiť Callao a následne dokonca aj Limu. Prezident Orbegosa bol nútený požiadať o pomoc susednú Bolíviu, ktorá okamžite vyslala armádu. Na čele Bolívie stál známy generál Andrés de Santa Cruz, ktorý mal ambície na zjednotenie Bolívie s Peru. Sám pred tým presadil vytvorenie Bolívie. V auguste 1835 porazil najprv Santa Cruz vojsko bývalého prezidenta Peru Gamarru a následne vo februári 1836 aj vojsko samotného Salaverryho, ktorý bol o niekoľko dní neskôr popravený. Tým porazil Santa Cruz všetkých hlavných protivníkov a nič mu už nebránilo uskutočniť jeho ambíciu na spojenie Bolívie s Peru. Peruánsko-bolívijská konfederácia, obnovenie republiky a vojny s Čile a Bolíviou Súbor:RamonCastilla.jpg|thumb|Generál Ramón Castilla bol prezidentom Peru niekoľkokrát, najprv v roku 1844 a potom s menšími prestávkami od roku 1845 do 1863. Po víťazstve Santa Cruza sa v meste Sicuani zišli zástupcovia južných departmentov Peru, ktorí odsúhlasili vytvorenie tzv. Republiky južné Peru, následne sa v meste Huaura stretli zástupcovia severných departmentov Peru a odsúhlasili vytvorenie tzv. Republiky severné Peru. Potom zasadol parlament Bolívie, ktorý odsúhlasil spojenie s dvoma peruánskymi republikami a 28. októbra 1836 tak vznikla Peruánsko-bolívijská konfederácia. V máji 1837 zasadol spoločný parlament, ktorý vymenoval Andrésa de Santa Cruza za protektora konfederácie na 10 rokov. Santa Cruz presadil množstvo reforiem a prijatie novej ústavy. Nový štát však mal podporu iba v časti regiónov, väčšina dôležitých miest v Peru, ale dokonca aj v Bolívii ho odmietala. Ani okolité štáty neprivítali vznik konfederácie. Najväčší odpor vzbudzovala v Čile, keďže oba štáty mali mocenské ambície v regióne. Čile navyše požadovalo splatenie dlhu zo strany Peru a zmenu v colnej politike voči svojim produktom. Santa Cruz v snahe oslabiť Čile podporil bývalého prezidenta Čile v jeho snahe násilne získať moc, čo sa však nepodarilo. V decembri 1836 tak vyhlásilo Čile vojnu konfederácii. Prvý čilský útok sa poradilo zastaviť, ale v júni 1838 Čile zaútočilo znova, pričom tejto výpravy sa zúčastnilo množstvo peruánskych exulantov, vrátane bývalého prezidenta Gamarru. Už v júli oznámila Republika severné Peru svoje vystúpenie z konfederácie. Čiľania dokonca obsadili na krátko Limu, kde za dočasného prezidenta vyhlásili Gamarru. Rozhodujúca bitka sa odohrala 20. januára 1839 pri meste Yungay, kde Čile jasne porazilo vojsko konfederácie. Po tejto porážke bol Santa Cruz nútený ujsť, následne došlo v jeho domovskej Bolívii k prevratu, po ktorom nasledovalo vystúpenie Bolívie z konfederácie a rezignácia Santa Cruza. Po skončení vojny s Čile a rozpade Peruánsko-bolívijskej konfederácie zasadol opäť peruánsky parlament, ktorý 10. júla 1840 zvolil za prezidenta znova Agustína Gamarru. Ten nechal schváliť novú ústavu, ktorá opäť povoľovala otroctvo a poskytovala prezidentovi veľkú moc. Veľkou ambíciou Gamarru bolo obnovenie konfederácie s Bolíviou. Rozhodol sa preto vyhlásiť v októbri 1841 Bolívii vojnu, následne pomerne rýchlo obsadilo peruánske vojsko La Paz. 18. novembra 1841 sa pri meste Ingavi odohrala rozhodujúca bitka vojny, kde bolívijská armáda prekvapivo porazila Peruáncov, v bitke dokonca zahynul aj prezident Gamarra. Mierová zmluva bola podpísaná až júni 1842 v meste Puno. Po smrti prezidenta a ukončení vojny nasledovalo ďalšie obdobie nestability, kedy sa vystriedalo niekoľko generálov na čele štátu. Najdlhšie vládol 5 mesiacov Juan Francisco de Vidal, ktorý sa nechal 20. októbra 1842 vymenovať za prezidenta. Aj ten však bol zosadený. V apríli 1843 sa za diktátora vyhlásil generál Manuel Ignacio de Vivanco. Vládol viac ako rok, až kým ho v polovici roka 1844 nezosadil neskorší prezident generál Ramón Castilla. Castilla bol po rodičoch Argentínčan a indián, bojoval na strane Čile a Josého de San Martína a proti Santa Cruzovi vo vojne medzi Čile a konfederáciou Peru a Bolívie. Jeho vlády sú považované za jedno z najstabilnejších a najlepších období tejto éry histórie Peru. Práve on nechal definitívne zrušiť otroctvo aj špeciálnu daň pre indiánov. V roku 1848 bola spustená železnica z prístavu Callao do Limy, prvá v Južnej Amerike. Prvé funkčné obdobie skončilo prezidentovi Castillovi v apríli 1851. Na jeho miesto zvolil parlament generála Josého Rufina Echeniqueho. Výmenou za voľnú plavbu po rieke Amazonka prenechal Brazílii časť peruánskeho územia. Jeho vláda však bola poznačená korupciou, čo využila opozícia na čele s bývalým prezidentom Castillom. 5. januára 1855 bol prezident José Rufino Echenique zosadený a na jeho miesto sa sám dosadil Castilla, ktorý vládol fakticky až do októbra 1862. Postupne modernizoval krajinu, armádu, námorníctvo a potvrdil dohodu s Brazíliou o voľnej plavbe na rieke Amazonka, taktiež za územné ústupky v prospech Brazílie. V roku 1860 vyhlásil vojnu Ekvádoru, pretože ten chcel postúpiť územia, na ktoré si nárokovalo aj Peru, iným štátom výmenou za odpustenie dlhov. Peru malo silnejšie vojsko a tak bez problémov zvíťazilo a presadilo svoju vôľu. V rovnakom roku nechal prijať novú ústavu. Vojna so Španielskom, stabilizácia, druhá vojna s Čile Súbor:Manuel Pardo y Lavalle 2.jpg|thumb|Manuel Pardo bol prvým civilným prezidentom Peru. Súbor:Map_of_the_War_of_the_Pacific.en2.svg|vpravo|náhľad|Mapa ukazuje posun hraníc Čile po druhej tichomorskej vojne na úkor Peru a Bolívie. Napriek tomu, že od vojny za nezávislosť už ubehlo niekoľko desaťročí, Španielsko stále neuznalo nezávislosť Peru. V roku 1862 dokonca vyslalo k brehom Peru svoju flotilu. Úlohou španielskeho loďstva bolo brániť záujmy Španielska a jeho občanov v oblasti, no v skutočnosti iba čakala na zámienku k útoku. Tou sa stala smrť španielskeho občana v auguste 1863 pri nepokojoch. Španielska flotila následne obsadila súostrovie Chincha, kde boli veľké zásoby guána a požadovala aj ďalšie finančné kompenzácie. V tej dobe bol prezidentom Peru Juan Antonio Pezet, ktorý nahradil Castilla. Ten sa však snažil Španielom vyhovieť a ponúkol im dohodu, ktorá spočívala v zaplatení požadovanej finančnej kompenzácie Španielsku výmenou za navrátenie súostrovia Chincha. Proti tejto dohode sa však postavila celá peruánska spoločnosť, následne armáda zvrhla prezidenta a dočasne ho nahradila generálom Pedrom Diezom Cansecom. Za nového prezidenta bol vybraný dôstojník Mariano Ignacio Prado, ktorý sa funkcie ujal 28. novembra 1865. Peru získalo pre konflikt so Španielskom podporu ďalších juhoamerických štátov a následne vyhlásilo Španielsku vojnu. Na stranu Peru sa postavili Čile, Ekvádor a Bolívia. Hlavne pomoc od námorníctva Čile bola veľmi dôležitá. Spoločná čilsko-peruánska flotila dokázala Španielov niekoľkokrát poraziť a viedla proti nim úspešné akcie. Spojená flotila sa však stále nemohla rovnať španielskej a tak zvolila taktiku vyhýbania sa priamemu stretu v snahe, aby Španielom došli zásoby. To sa skutočne aj darilo a Španieli začali mať nedostatok zásob a ich situácia bola kritická. 31. marca 1866 tak začali ostreľovať čilský prístav Valparaíso, ktorý vážne poškodili. O to isté sa Španieli pokúsili aj v peruánskom prístave Callao. Callao však malo na rozdiel od nechráneného Valparaísa vlastnú obranu a obrancom sa podarilo vážne poškodiť viaceré španielske lode. Španieli tak bolí nútení odísť preč. Mier však bol uzatvorený až v roku 1879, kedy Španielsko konečne uznalo nezávislosť Peru. S ukončením bojov so španielskou flotilou začalo nové povstanie indiánov, ktoré viedol majiteľ veľkých haciend Juan Bustamante Dueñas. Do bojov sa muselo zapojiť aj bolívijské vojsko, no na začiatku roka 1868 sa povstanie podarilo potlačiť a Bustamante Dueñasa popraviť. Výsledkom indiánskej revolty bolo požadovanie návratu k predchádzajúcej ústave, opozícia následne v januári 1868 presadila zosadenie prezidenta. Toho najprv zastupovalo niekoľko generálov, až kým sa 2. augusta 1868 neujal funkcie zvolený prezident José Balta. Jeho vládu hneď na začiatku poznačilo veľké zemetrasenie a následní epidémie. Negatívom bolo tiež zníženie ceny guána, ktoré bolo v tej dobe hlavným vývozným artiklom Peru, až neskôr sa k nemu pridal liadok (liadky sú soli kyseliny dusičnej, ktoré sa dobre rozpúšťajú vo vode a sú významné priemyselné hnojivá), ktorý sa ťažil hlavne v regióne Tarapacá. Do ťažby liadku investovali predovšetkým podnikatelia z Čile a Európy. Darilo sa aj pestovaniu poľnohospodárskych produktov a krajina tak začala postupne prosperovať. Získané financie sa prezident rozhodol investovať do budovania železničnej siete, ktorá bola do tej dobe iba veľmi malá. S rastom bohatstva krajiny sa postupne vytvorila aj bohatá vrstva obyvateľov, ktorej cieľom bolo dosadiť prezidenta, ktorý by konečne nebol z armády. Táto snaha sa však nepozdávala časti armády a tak v júli 1872 vypuklo povstanie, pri ktorom vojaci uniesli prezidenta Baltu a 26. júla ho zavraždili. To vyvolalo veľké ľudové nepokoje, pri ktorých dav vodcov vojenského povstania zabil. Až do volieb sa na krátko ešte vlády ujal viceprezident Mariano Herencia Zevallos, ktorý sa stal na určitý čas posledným prezidentom z armády. Prvý civilným prezidentom sa 2. augusta 1872 stal Manuel Pardo z Civilistickej strany. Musel sa však vyrovnať s prudkým znížením cien guána, čo malo negatívny vplyv na štátny rozpočet. Straty sa preto prezident snažil vykompenzovať vytvorením štátneho monopolu na vývoz liadku, čím chcel zvýšiť jeho cenu. Ani to však nepomohlo a v roku 1875 už nedokázalo Peru splácať svoje zahraničné dlhy. Muselo preto zastaviť stavby železníc. Situácia v Peru sa nepozdávala ani susednému Čile, ktoré malo svoje záujmy s liadkom, do ktorého jeho podnikatelia investovali aj na peruánskom území veľké množstvo peňazí. Peru sa ekonomickému tlaku zo strany Čile snažilo brániť uzatvorením tajnej dohody s Bolíviou o spoločnej obrane, ktorá smerovala proti Čile. V ďalších voľbách bol za prezidenta zvolený Mariano Ignacio Prado. Pochádzal z rovnakej strany ako jeho predchodca a úradu sa ujal 2. augusta 1876. Situáciu v krajine však negatívne ovplyvnili ekonomické problémy v Európe, po ktorých sa ekonomika Peru dostala do kritickej situácie. Prezident navyše čelil niekoľkým pokusom o prevrat, čo iba zhoršilo situáciu. Dôvodom budúceho sporu medzi Peru a Bolíviou na jednej strane a Čile na strane druhej bol liadok. Oprávnenie na ťažbu tejto suroviny získala na území Peru aj Bolívie spoločnosť z Čile, v ktorej však mali účasť aj podnikatelia z Veľkej Británie. Táto spoločnosť bola oslobodená od vývozného cla tak v Peru, ako aj Bolívii. V roku 1875 však nastala v Európe ekonomická kríza, ktorá výrazne znížila vývoz liadku a tým aj spôsobila problémy v rozpočtoch všetkých troch štátov. Bolívia na krízu reagovala čiastočným uvalením cla na vývoz liadku, voči čomu protestovalo Čile, ktoré poukazovalo na predchádzajúce dohody zaručujúce nulové clo. Spoločnosť ťažiaca liadok stanovené clo nerešpektovala, načo bolívijská vláda reagovala uväznením jej riaditeľa a praktickým znárodnením majetku tejto spoločnosti. Ako odpoveď Čile 14. februára 1879 obsadilo prístav Antofagasta. Bolívia tak vyhlásila Čile vojnu a v zmysle tajnej dohody požiadala Peru o vojenskú podporu. Peru sa ešte pokúšalo s Čile vyjednávať, no neúspešné, následne Čile vyhlásilo obom štátom vojnu. Tým sa začala tzv. vojna o Pacifik, tiež nazývaná druhá tichomorská vojna, či vojna o liadok. Čilská armáda mala moderné zbrane a veľmi dobre vycvičených vojakov, spojenecké vojsko malo síce presilu, ale zastarané zbrane a slabo vycvičených vojakov. Vojsko spojencov navyše tvorili predovšetkým indiáni, ktorí nemali záujem bojovať vo vojne za Peru či Bolíviu. V čase začatia konfliktu však už malo Čile k dispozícii dve moderné pancierované lode. Peruáncom sa síce na začiatku podarilo potopiť jednu čilskú loď, no tá už bola zastaralá, naopak Čiľania potopili jednu z dvoch najmodernejších peruánskych vojnových lodí. O nejaký čas Čiľania dokonca dokázali zajať druhú z dvoch kedysi najmodernejších peruánskych lodí Huáscar, ktorú následne pripojili k svojej flotile. Čile tak mohlo zahájiť pozemnú inváziu do provincie Tarapacá. Hneď na začiatku zaznamenali Čiľania niekoľko víťazstiev a postupovali ďalej. Avšak v bitke pri osade Tarapacá narazili na silnejší odpor, než čakali. Peruánske vojsko ich prekvapilo a túto bitku vyhralo. Čile však napriek tomu pokračovalo ďalej a následné bitky už znova vyhralo. Postupne tak provinciu Tarapacá predsa Čile obsadilo. Obsadenie tejto provincie spôsobilo v Peru aj Bolívii vážne problémy. Tieto neúspechy pripravili o miesto prezidenta Bolívie Hilarióna Dazu, ktorý bol zvrhnutý. Na nepriaznivú situáciu reagoval prezident Peru Prado tým, že pod zámienkou hľadania nových spojencov ušiel v decembri 1879 do zahraničia, z kadiaľ sa už nevrátil. Novým dočasným prezidentom Peru sa stal na necelý týdeň Luis La Puerta. Už 23. decembra bol nahradený Nicolásom de Piérolom. Čiľania mali v tej dobe už veľkú prevahu, aj početnú, aj kvalitatívnu. Rozhodujúca bitka sa odohrala v polovici roka 1880 pri meste Tacna, kde utrpela bolívijská armáda také veľké straty, že do vojny už vôbec nezasiahla a následne stiahla všetky svoje bojové oddiely na východ (na územie súčasnej Bolívie). Peru však nedokázalo čilskej armáde vôbec vzdorovať a Čile tak postupovalo stále viac na sever. Čilskí vojaci vstúpili do Limy 17. januára 1881. Prezident Piérola pred čilskou armádou ušiel do hôr. Čilské vojsko zostalo v Lime až do októbra 1883, medzi tým ešte prebehlo niekoľko bitiek, no vo vojne definitívne zvíťazilo Čile Prezident bol po čase prinútený armádou odstúpiť a na jeho miesto bol dosadený v marci Francisco García Calderón. Tento sa však nachádzal v okupovanej Lime a tak ho po čase Čiľania odviezli do Čile. 28. septembra 1881 tak bol nahradený Lizardom Monterom Floresom. Čiľania sa rozhodli na konci augusta 1882 presadiť nového prezidenta, ktorým sa stal Miguel Iglesias. Práve Iglesias podpísal 20. októbra 1883 za Peru s Čile mierovú zmluvu. Podľa tejto zmluvy Čile získalo bolívijskú provinciu Litoral (súčasná provincia Antofagasta), čim Bolívia stratila prístup k moru. Peru muselo odovzdať provincie Tarapacá, Tacna (túto provinciu v 20. storočí Čile vrátilo Peru) a Arica.


Dejiny Bolívie

Context: Vojenské vlády  Vojenský socializmus Súbor:Germán Busch - 4.jpg|vpravo|náhľad|Generál Germán Busch bol prezidentom Bolívie dvakrát. Je hlavným predstaviteľom tzv. vojenského socializmu. Ďalšia vojenská porážka a s tým spojená ďalšia strata územia mala za následok veľké spoločenské a politické zmeny v krajine. Vtedajšie hlavné politické strany získali povesť nekompetentných spolkov a ich miesto aj s podporou časti spoločnosti mala zaujať armáda, kde prevládali sympatizanti talianskeho fašizmu. Druhá časť spoločnosti, hlavne chudoba, robotníci a indiáni dávali prednosť krajnej ľavici a jej myšlienkam, čím sa Bolívia zaradila k hlavným baštám krajnej ľavice v Južnej Amerike. Za hlavného vinníka prehry okrem domácej oligarchie, ktorá ovládala hlavné politické strany bol väčšinou spoločnosti označený zahraničný kapitál. Tradičné strany boli vystriedané novými na celom politickom spektre, pričom iba Republikánska strana si dokázala aspoň čiastočne udržať svoje postavenie, no iba za cenu transformácie na Republikánsku socialistickú stranu, čo malo predstavovať príklon k socializmu. Aby členovia tradičných strán nestratili úplne možnosť ovplyvňovať dianie v krajine, zjednotili sa do spoločného politického hnutia nazvaného Zhoda (Concordancia). Zložitá politická situácia vyvrcholila v máji 1936, keď armáda zosadila prezidenta Josého Luisa Tejadu Sorzana. Na čele vojenského prevratu stál veliteľ armády generál Germán Busch, ktorý začal tvoriť novú vládu, ktorú mali tvoriť členovia Spojenej socialistickej strany a Republikánskej socialistickej strany. Tento pokus však trval iba veľmi krátko a vojsko pristúpilo k vojenskej vláde. Na jej čelo bol 20. mája 1936 dosadený dôstojník David Toro, čím začala éra tzv. vojenského socializmu inšpirovaného situáciou v Taliansku. Cieľom novej vojenskej vlády bola politika v prospech robotníkov, chudoby a vojenských veteránov, čo malo predstavovať okrem iného aj zavedenie tzv. pracovnej povinnosti, či kontrola cien potravín. Na druhej strane vláda tvrdo bojovala proti ľavici, ktorú považovala za extrémnu, teda proti komunistom a anarchistom. Aby vláda získala viac peňazí, rozhodla sa v marci 1937 znárodniť ropný priemysel v Bolívii, čím však tiež chcela potrestať americkú spoločnosť Standard Oil, ktorá bola všeobecne obviňovaná z podielu na porážke Bolívie v poslednej vojne. Opatrenia vlády z pozadia stále sledoval veliteľ armády Germán Busch a v júli 1937 sa rozhodol prevziať moc osobne a poslal prezidenta do exilu. Generál Busch mal aj napriek prehre vo vojne veľkú prestíž, no nebolo jasné, či bude pokračovať v socialistických opatreniach, alebo nie. Ako prvé však presadil prijatie novej ústavy, ktorá mala umožniť štátu plne riadiť hospodárstvo, ekonomiku a sociálne veci. Následne prezident nechal rozpustiť parlament a vládol ako diktátor. Busch síce prejavoval isté sympatie k nacizmu, no odmietal antisemitizmus a rasizmus. Na druhej strane presadil v máji 1939 prijatie prvého zákonníku práce, ktorý výrazne pomohol pracujúcim v krajine. Aby pomohol s obnovou krajiny, prikázal tzv. povinný odvod devíz do národnej banky. To znamenalo, že banské spoločnosti museli zahraničné devízy, ktoré získali exportom cínu, odovzdať do národnej banky, kde sa tieto zamenili za domácu menu v pevne stanovenom kurze, čo malo dobrý dopad na štátny rozpočet. To ale vyvolalo veľký odpor banskej oligarchie, ktorá bola stále veľmi silná. Prezident však pohrozil každému, kto by toto nariadenie obchádzal trestom smrti. Moritz Hochschild, jeden z troch hlavných cínových oligarchov sa však napriek tomu pokúsil nariadenie obísť a iba s veľkým šťastím sa vyhol zastreleniu potom, čo ho prezident nechal zatknúť. Prezident ale trpel psychickými problémami a pod veľkým tlakom spojeným s vymáhaním devízového nariadenia sa 23. augusta 1939 sám zastrelil vo veku 35 rokov. Smrť prezidenta znamenala, že v armáde získali prevahu skôr pravicové sily a za prezidenta tak bol dosadený generál Carlos Quintanilla, ktorý vyznával skôr liberálne hodnoty. Ten však vládol iba do volieb konaných v roku 1940. Voľby vyhral ďalší generál Enrique Peñaranda, ktorý sa taktiež radil k pravicovému krídlu armády. V parlamente však mala prevahu ľavica, čo vytváralo komplikovanú politickú situáciu. Práve s nástupom prezidenta Peñarandu do úradu sa k moci fakticky vrátili cínoví oligarchovia, ku ktorým mal nový prezident blízko a v súlade s ich záujmami aj vykonával svoju politiku. Na konci roka 1942 však prezident nechal krvavo potlačiť stávku baníkov v meste Catavi. To vyvolalo veľké nepokoje a časť armády s podporou ľavice sa rozhodla prezidenta zvrhnúť. Prevrat sa uskutočnil 20. decembra 1943 a vlády sa ujal mladý dôstojník Gualberto Villarroel. Ľavica, ktorá ovládala parlament následne o rok neskôr presadila prijatie novej ústavy podľa jej predstáv. Cínoví oligarchovia sa však snažili vyvolať voči vláde prevrat, kvôli čomu skoro opäť zastrelili oligarchu Moritza Hochschilda, ktorý bol hlavným iniciátorom príprav prevratu. Napriek tomu organizoval Hochschild v roku 1944 ďalší podobný pokus, ktorý už bol skoro úspešný, no vzbúrených vojakov porazili a následne tajne popravili vládnou vyslaní vojaci z La Pazu. V novembri 1944 nechal prezident zrušiť zákaz, ktorý bránil všetkým indiánom vstup na hlavné námestie v La Paze a súčasne prijal aj ďalšie opatrenia, ktoré zlepšili postavenie indiánov (ktorí tvorili väčšinu obyvateľstva). Tajná poprava vzbúrencov, ktorá sa odohrala ešte pred tým, sa stala dôvodom, pre ktorý získala snaha o zvrhnutie vlády veľkú podporu. V polovici roka 1946 sa uskutočnila generálna stávka, ktorú sa prezident snažil ukončiť odvolaním ľavicových ministrov a ich nahradením vojakmi. To ale situáciu neupokojilo a tak sa prezident Villarroel rozhodol 21. júla podať demisiu, no situácia sa aj tak vyhrotila a protestujúci vtrhli do prezidentského paláca, prezidenta a jeho spolupracovníkov zavraždili a zavesili na pouličné lampy. Návrat civilnej vlády a Bolívijská národná revolúcia Súbor:Victor_Paz_Estenssoro_1958.jpg|vpravo|náhľad|Víctor Paz Estenssoro bol hlavným predstaviteľom tzv. Bolívijskej národnej revolúcie. Po vražde prezidenta a faktickom prevrate sa na čelo štátu postavil civil Néstor Guillén, ktorý bol na čele dočasnej vlády iba do augusta. 15. augusta sa dočasným prezidentom stal ďalší civilista Tomás Monje. V marci 1947 sa po prezidentských voľbách stal novým prezidentom lekár Enrique Hertzog, ktorého podporovala Strana republikánskej socialistickej únie. Vláda však musela čeliť nedostatku peňazí, čo bol následok stále sa znižujúcej ťažby nerastov, hlavne cínu. Vláda pristúpila k tlačeniu nových peňazí, čo automaticky zvýšilo infláciu a teda reálne mzdy začali klesať. V prvej polovici roka 1947 sa navyše vzbúrila väčšina indiánov v najľudnatejších častiach krajiny. Vláda vyslala na potlačenie nepokojov armádu aj políciu, no ani tie nedokázali udržať dlhodobejší poriadok. Kvôli znižujúcej sa reálnej mzde začali stávkovať baníci, pričom v roku 1949 sa ich stávka stala dokonca generálnou. Stávkujúci pri tejto príležitosti uväznili dvoch pracovníkov zo zahraničia, ktorých chceli vymeniť za svojich uväznených predákov. Ale potom, čo vláda na výmenu nepristúpila, stávkujúci uväznených cudzincov zavraždili. Na to reagovala armáda masakrom stávkujúcich baníkov, čo v auguste vyvolalo veľké nepokoje. Vzbúrencom sa podarilo obsadiť viaceré najvýznamnejšie bolívijské mestá a vytvoriť tzv. revolučnú vládu. Po troch týždňoch vzburu potlačilo vojsko. Prezident Hertzog sa radšej rozhodol 22. októbra 1949 odstúpiť, aby situáciu upokojil. Na čelo krajiny sa tak automaticky dostal viceprezident Mamerto Urriolagoitía. Za jeho vlády ponúklo Čile Bolívii časť svojho územia, čím by Bolívia získala znova prístup k moru výmenou za vodu z bolívijských jazier, čo však prezident odmietol. Namiesto toho sa sústredil na potláčanie nepokojov a opozície. V polovici roka 1951 sa uskutočnili nové prezidentské voľby, ktoré vyhral ľavičiar Víctor Paz Estenssoro. Výhru ľavice však úradujúci prezident nechcel dopustiť, podal v predstihu 16. mája 1951 demisiu a vládu odovzdal armáde, ktorá vytvorila vojenskú chuntu. Na jej čele bol generál Hugo Ballivián, ktorý nechal okamžite anulovať výsledky volieb a vyhlásil výnimočný stav. Vojenská vláda ale musela čeliť silnej opozícii ľavice, ale aj časti armády. Vojenskú vládu nakoniec ukončila samotná armáda, ktorá už 9. apríla 1952 začala povstanie. Boje trvali do 11. apríla, kedy podal prezident Ballivián demisiu. Víťazstvo ľavice umožnilo návrat viacerých významných ľavicových politikov z exilu. Vlády sa však na necelý týždeň ujal Hernán Siles Zuazo, jeden z vodcov povstania, vládu bol ale rozhodnutý odovzdať víťazovi posledných volieb Pazovi Estenssorovi. 16. apríla sa vlády ujal ľavicový líder Víctor Paz Estenssoro, ktorý sa krátko pred tým vrátil z exilu. Moci sa tým ujala ľavicová strana Revolučné nacionalistické hnutie, alebo tiež MNR. Nová vláda začala okamžite s represiami, prepustila stovky dôstojníkov, úlohu polície a časti armády prevzali robotnícke milície tvorené baníkmi a došlo k vytvoreniu koncentračných táborov pre oponentov vlády a strany. V týchto táboroch skončili stovky ľudí. Na druhej strane v polovici roka 1952 udelila vláda volebné právo pre všetkých mužov a ženy starších ako 21 rokov, čo bola veľká zmena. Do tej doby totiž mohlo voliť iba niekoľko stotisíc belochov, ktorí boli gramotní. 70% obyvateľstva Bolívie (hlavne indiánov) v tej dobe bolo negramotných. Indiáni mali stále zakázaný vstup do centier miest. V októbri došlo k znárodneniu najvýznamnejších cínových baní, čo postupne viedlo skoro k ich úplnému kolapsu. K faktickému znárodneniu došlo aj v oblasti poľnohospodárstva, kedy najprv indiáni obsadili statky, čo neskôr legitimizovala vláda opatrením. Nasledujúcich desať rokov vláda postupne prerozdelila veľké územie poľnohospodárskej pôdy. Vďaka tomu sa podarilo upokojiť indiánov, ktorí tak nadlho nepristúpili k väčším vzburám a protestom. Tým však došlo k zníženiu poľnohospodárskej produkcie a krajina musela dovážať stále viac potravín. Do toho sa pridala vysoká inflácia a až úver z USA v podstate zachránil Bolíviu pred bankrotom. Vláda tak na druhej strane znova umožnila zahraničným spoločnostiam podieľať sa na ťažbe ropy v Bolívii, odškodnila majiteľov znárodnených podnikov a postavila sa proti komunizmu. Vláda následne rozhodla rozvinúť aj východnú časť krajiny a začala podporovať hlavne poľnohospodárstvo a migráciu na východ. V roku 1956 sa uskutočnili nové voľby, ktoré vyhral Hernán Siles Zuazo, taktiež kandidát strany MNR, no pravicovejšie založený. Tento sa rozhodol skončiť s lavicovými opatreniami, pretože chcel znížiť infláciu. Vláda následne prijala ozdravný plán navrhnutý Medzinárodným menovým fondom, čo znamenalo skončenie podporných vládnych opatrení pre chudobu a robotníkov. To viedlo k neskoršiemu rozpadu vládnej strany. Proti vláde však paradoxne vystúpila najviac krajne pravicová strana Bolívijská socialistická falanga, ktorá sa niekoľkokrát pokúsila o štátny prevrat. Napriek tomu dovládla vláda až do volieb v roku 1960. Tieto vyhral znova bývalý prezident Víctor Paz Estenssoro. Už krátko po voľbách sa z vládnej strany oddelilo pravicové krídlo, ktoré založilo Autentickú revolučnú stranu. Napriek tomu sa vláde podarilo už v nasledujúcom roku presadiť novú ľavicovú ústavu, ktorá legitimizovala predchádzajúce ľavicové reformy ešte z čias prvej vlády prezidenta Paza Estenssora. No aj tak musela vláda pristúpiť k znižovaniu počtu zamestnancov v hlavných cínových baniach, čo vyvolalo nové stávky a nepokoje. V roku 1964 sa uskutočnili ďalšie voľby, ktoré znova vyhral Víctor Paz Estenssoro. Aby upevnil svoju moc, za viceprezidenta si vybral generála Reného Barrientosa, čím chcel získať podporu celej armády. Práve generál Barrientos využil stávky a nepokoje a 4. novembra 1964 zvrhol prezidenta a sám sa dosadil na čelo Bolívie. Návrat armády k moci Vládu prevzala vojenská chunta a na jej čelo sa postavili viceprezident generál René Barrientos a veliteľ pozemného vojska generál Alfredo Ovando Candía. V roku 1966 nechala armáda zorganizovať voľby, v ktorých vyhral práve generál Barrientos a stal sa tak formálne riadnym prezidentom. Už v roku 1967 presadila vláda novú ústavu. S jej pomocou chcela zmeniť reformy prijaté predchádzajúcimi civilnými vládami, aj keď verejne vyhlasovala, že ich zachová a bude pokračovať v pôvodnej politike. Vďaka novej ústave došlo k zrušeniu robotníckych milícii, ktoré boli oporou ľavice a prezidentom bolo umožnené znova kandidovať. Onedlho však vláda začala prenasledovať ľavicových politikov, niektorí museli odísť do exilu, čo spustilo stávky a nepokoje, ktoré však vojsko potlačilo. Následne boli stávky zakázané. Stávky napriek tomu pokračovali, čo vyvolalo krvavý zásah armády. Vláda ale získala podporu roľníkov, teda indiánov, za sľub získania pôdy. Indiáni sa dokonca mohli stať poslancami, čím si vláda získala podporu väčšiny z nich. V tej dobe už v krajine pôsobil Che Guevara, ktorý sa tu snažil vytvoriť gerilovú skupinu. Nenašiel však podporu medzi miestnymi indiánmi, ale ani ľavicovými politickými stranami. Do svojej skupiny dokázal získať iba nespokojných baníkov. Už 8. októbra 1967 bola činnosť jeho gerilovej skupiny bolívijskou armádou úplne eliminovaná. Bolo to aj vďaka prítomnosti poradcov z USA, ktorí trénovali bolívijské armádne špeciálne jednotky. Hneď na druhý deň po porážke, teda 9. októbra bol zranený a zajatý Che Guevara zavraždený bolívijskými vojakmi. V Bolívii tak tento revolucionár vydržal pôsobiť necelý rok. Prezident Barrientos však 27. apríla 1969 zahynul pri leteckom nešťastí. Na čelo krajiny sa dostal viceprezident Luis Adolfo Siles Salinas. Už v septembri čelil prezident vojenskému prevratu, ktorý ho zosadil. Puč viedol generál Alfredo Ovando Candía, ktorý vládol už pred tým spoločne s generálom Barrientosom. Ovando Candía však bol na rozdiel od Barrientosa skôr ľavicovo založený a podľa toho aj vyzeralo zloženie jeho vlády. Medzi prvými opatreniami jeho vlády bolo znárodnenie ropnej spoločnosti, ktorú ovládali podnikatelia z USA, čo malo za následok zastavenie úverov. Bezpečnostná situácia v krajine sa ale zhoršila, vznikali miestne vzbury ľavicových ozbrojencov, ktoré následne armáda krvavo potláčala, ani v mestách nebolo bezpečne. Prezident sa ale nakoniec rozhodol 6. októbra 1970 sám rezignovať, čím reagoval na smrť syna, ktorý zahynul pri leteckej nehode. O získanie moci bojovali viacerí generáli, až získal dominantné postavenie ľavicový generál Juan José Torres, ktorý pokračoval v politike svojho predchodcu a znárodňoval významné odvetvia hospodárstva. Ľavica získavala stále väčší vplyv, organizovala viaceré násilné akcie, pri ktorých boli zaberané statky, podniky, či napádaní pracovníci zo Západných štátov. Po necelom roku v auguste 1971 zvrhol vojenskú vládu vojenský prevrat, ktorý viedli pravicoví dôstojníci na čele s Hugom Banzerom, ktorý bol radikálny antikomunista, čo spustilo ďalšie násilie. V roku 1974 sa vláda rozhodla zakázať všetky ľavicové strany bez rozdielu, súčasne došlo k rozpusteniu odborov a uzavretiu univerzít. V krajine začali znova fungovať koncentračné tábory pre odporcov režimu. Vláda Huga Banzera sa aktívne zapojila do tzv. Operácie Condor, ktorú vo viacerých juhoamerických štátoch organizovala americká CIA. Jej cieľom bolo prenasledovanie a vraždy ľavicových politikov. Banzerovi sa vďaka zahraničnej politike ekonomicky darilo, na druhej strane nechal výrazne znížiť daňové zaťaženie pre zahraničných investorov. Peniaze však vláda nedokázala dobre investovať, čo začalo zhoršovať ekonomickú situáciu krajiny, keďže krajina nedokázala splácať stále sa zvyšujúce zahraničné pôžičky. Ďalším problémom bola stále sa zvyšujúca produkcia koky, z ktorej sa hneď vyrábal kokaín. Práve výroba a export drog sa už čoskoro stali hlavným problémom Bolívie doma i v zahraničí, pričom na tomto obchode profitovali aj viacerí členovia vlády a armády. V polovici 70. rokov 20. storočia po zvýšení cien základných produktov sa už začali búriť aj roľníci, ktorí viac ako 20 rokov vo väčšej miere neprotestovali. Aby si prezident upevnil svoju moc, došlo k zavraždeniu aj niekoľkých jeho blízkych spolupracovníkov, o ktorých sa prezident domnieval, že by ho mohli nahradiť. V roku 1977 sa k moci v USA dostal prezident Jimmy Carter, čo znamenalo stratu podpory zo strany Spojených štátov. To povzbudilo domácu opozíciu a tak vyhlásil prezident Banzer voľby. Tie sa konali v júni 1978 a vyhral ich favorit úradujúceho prezidenta generál Juan Pereda Asbún. Keď sa však objavili dôkazy, že došlo k manipulácii volieb, prevzal generál Pereda Asbún moc prevratom. Nový prezident dokázal vládnuť iba niekoľko mesiacov a v novembri už bol zvrhnutý ďalším vojenským prevratom, ktorý viedol generál David Padilla. Ten nechal zorganizovať voľby v polovici roka 1979, kedy však nikto nezískal nadpolovičnú väčšinu. Parlament tak vymenoval dočasného prezidenta, ktorým sa stal predseda senátu Walter Guevara Arze. Toho po troch mesiacoch zvrhol ďalší prevrat, ktorý viedol Alberto Natusch Busch, synovec bývalého prezidenta Germána Buscha. Celé dva týždne svojej vlády čelil Natusch Busch masívnym demonštráciám a stávkam a tak ho nechal parlament vymeniť. Za novú prezidentku 16. novembra 1979 parlament zvolil Lidiu Gueilerovú Tejadovú, ktorá sa stala prvou ženou na čele Bolívie. V júni 1980 sa odohrali voľby, v ktorých nikto nezískal nadpolovičnú väčšinu. To využil generál Luis García Meza, ktorý o necelý mesiac neskôr zosadil prezidentku novým prevratom a vyhlásil sa za prezidenta. Prezident García Meza sa stal známym vďaka tomu, že sa osobne spolu s niektorými členmi svojej vlády podieľal na obchode s drogami, ktorých výroba sa počas jeho vlády v Bolívii značne rozšírila. Obchodovanie s drogami spôsobilo 4. augusta 1981 zosadenie prezidenta v prevrate, po ktorom sa prezidentom stal generál Celso Torrelio. Ten bol v júli 1982 po dohode v rámci armády nahradený generálom Guidom Vildosom Calderónom, ktorého jedinou úlohou bolo umožniť návrat civilnej vlády, ktorá by Bolíviu konečne stabilizovala. To sa ale nemalo stať cestou volieb, ale prostredníctvom parlamentu z roku 1980. V októbri 1982 sa tak tento parlament zišiel a zvolil nového civilného prezidenta. Na rozdiel od iných juhoamerických štátov si pri odovzdaní vlády civilistom armáda nestanovila žiadne požiadavky na amnestiu, či konkrétnu výšku rozpočtu.


Dejiny Argentíny

Context: Argentínska revolúcia Súbor:Saludo militar de Onganía.jpg|náhľad|vpravo|Generál Juan Carlos Onganía stál na čele vojenského prevratu a viedol Argentínu štyri roky ako faktický prezident. Vojenský prevrat viedol generál Juan Carlos Onganía z frakcie Modrých. Tento sa stal de facto prezidentom Argetníny pre nasledujúce obdobie. Vojsko pod jeho vedením sa rozhodlo prekvapivo pre zavedenie čisto vojenskej vlády. Došlo k zákazu politických strán, z univerzít boli vylúčení nepohodlní pedagógovia a študenti a niektorí vodcovia odborov boli zatknutí. Došlo k oficiálnemu vyhláseniu tzv. Argentínskej revolúcie (Revolución Argentina), ktorá mala trvať až do dosiahnutia cieľov, ktoré si armáda stanovila. Tieto ciele však boli určené veľmi všeobecne, takže koniec revolúcie sa nedal odhadnúť. Vláda pristúpila k devalvácii meny v snahe zlepšiť ekonomickú situáciu štátu a podporiť export. Veľmi rýchlo sa podarilo výrazne znížiť infláciu a naštartovať hospodársky rast. V Argentíne sa začalo so stavbou prvej jadrovej elektrárne. Ale veľké množstvo bankrotov súkromných firiem rýchlo počiatočné úspechy zastavilo. Výrazne vzrástlo aj daňové zaťaženie a veľa strategických podnikov prešlo do rúk zahraničných vlastníkov. V roku 1969 začali v meste Córdoba veľké ľudové nepokoje, ktoré nariadil Onganía tvrdo potlačiť. V máji 1969 v meste Corrientes začali demonštrovať miestni študenti. Aj tieto armáda potlačila, pričom jedného študenta pritom vojaci zabili. To vyvolalo protesty študentov po celej Argentíne, následné zabitie ďalšieho študenta počas inej študentskej stávky už prerástlo do celonárodných masových protestov. Do všetkých miest, kde prebiehali protesty poslal Onganía vojsko, aby zabezpečilo poriadok. Najväčšie protesty prebehli v meste Córdoba, kde sa spojili študenti a robotníci, ktorí sa dokonca opevnili v jednej z mestských častí. Aj tu však zasiahla armáda, ktorá pritom zabila 14 ľudí. Nasledovali bombové útoky na obchody v Buenos Aires. Armáda pri čistkách zavraždila ľavicového novinára a následne aj odborárskeho vodcu Augusta Vandora. V máji 1970 bol Perónistami unesený bývalý prezident generál Pedro Eugenio Aramburu. Únoscovia žiadali, aby vojenská chunta oznámila, kde je ukryté telo Evy Perónovej. Po tom, čo nedosiahli svoje požiadavky, Aramburua 1. júna 1970 popravili. Na to zareagoval veliteľ generálneho štábu ozbrojených síl generál Alejandro Agustín Lanusse, ktorý dňa 8. júna 1970 nariadil zosadenie prezidenta Onganíu. Za nového prezidenta vybrala armáda verejnosti neznámeho generála Roberta Marcela Levingstona, ktorý do funkcie faktického prezidenta nastúpil 18. júna 1970. Ale ani nástup nového generála na post prezidenta nezastavil vlnu násilností, ktoré postihli Argentínu. Nasledujúce roky tak boli v znamení ozbrojených útokov na vojenské a policajné zariadenia, či politické, podnikateľské a odborárske osoby. Najväčšou skupinu bola perónistická skupina Montoneros. Jej členovia uniesli a zavraždili ešte v rámci inej organizácie aj bývalého prezidenta Aramburua. Na ľavej strane bola najsilnejšia skupina ERP, ktorá bojovala za celoamerickú komunistickú revolúciu. Keďže prezident Levingston nedokázal riešiť násilie v krajine, rozhodol sa veliteľ generálneho štábu generál Alejandro Agustín Lanusse, že sám preberie moc v štáte. 23. marca 1971 sa tak Lanusse stal faktickým prezidentom Argentíny. Tento krok bola jeho odpoveď na nové násilnosti v meste Córdoba, ktoré boli ešte väčšie, ako pred tým. Generál Lanusse ohlásil ukončenie tzv. Argentínskej revolúcie a sľúbil vypísanie nových volieb. Lanusseho vláda pristúpila k tvrdým opatreniam, aby zabránila ďalším násilnostiam. Mestá, kde mali ozbrojenci najväčšiu podporu nechal obsadiť veľkými vojenskými oddielmi. Tieto opatrenia sa ukázali ako účinné a násilnosti postupne ustali. Lanusse zároveň urobil zmierlivý krok smerom k odborom, ktorým umožnil znova fungovať v rámci určitých hraníc. Ústupky odborom však znamenali ďalšie zvýšenie inflácie. V roku 1972 v snahe uzmieriť spoločnosť zrušil prezident zákaz Perónistickej strany. Ďalší ústupok prišiel na konci roka 1972, kedy vojenská vláda dovolila Perónovi, aby sa na krátky čas vrátil do Argentíny. V roku 1973 sa konečne konali voľby, v ktorých jednoznačne vyhrala Perónistická strana, ktorú viedol Héctor José Cámpora. Juan Perón nemohol pre odpor armády kandidovať a tak vybral miesto seba Cámporu, ktorý bol jeho verným nasledovníkom. Cámpora sa tak 25. mája 1973 stal prezidentom Argentíny. V máji 1973 sa do krajiny triumfálne vrátil Juan Perón. Tohto vítalo pol milióna ľudí, keďže jeho popularita po rokoch nestability a násilia znova vzrástla. Násilnosti však naďalej pokračovali a tak Perón rozhodol, že Cámporu vo funkcii prezidenta vystrieda iný člen jeho strany. 13. júla 1973 sa tak na krátky čas stal prezidentom Raúl Alberto Lastiri. V septembri 1973 sa uskutočnili nové voľby, kde už mohol kandidovať aj samotný Juan Perón. Jeho strana získala 60% hlasov a v októbri 1973 sa tak Juan Perón stal znova argentínskym prezidentom.


Dejiny Argentíny

Context: Oslobodenecká revolúcia Súbor:PEAramburu.jpg|náhľad|vpravo|Generál Pedro Eugenio Aramburu bol jedným z vodcov vojenského prevratu proti prezidentovi Perónovi, neskôr sa stal de facto prezidentom republiky. Zásahu armády, ktorý viedol k pádu prezidenta Peróna sa hovorí Oslobodenecká revolúcia (Revolución Libertadora). Aj v tomto prípade sa armáda delila na dve krídla, umiernené a nacionalistické. Generál Eduardo Lonardi, ktorý prevrat viedol, patril k nacionalistickému krídlu armády. 23. septembra 1955 sa stal de facto prezidentom republiky, no keďže jeho krídlo bolo menej početné, ako umiernené, vydržal na čele štátu iba do novembra toho istého roka. Lonardi a jeho podporovatelia však nechceli Peronizmus úplne odstrániť, iba ho modifikovať. Nová vojenská vláda povolila devalváciu meny (čo pomohlo exportérom, hlavne veľkostatkárom), no uškodilo robotníkom. Aby nevyhrotil vzťah s robotníkmi úplne, na čelo ministerstva práce vymenoval člena odborov. Došlo tiež k rozpusteniu parlamentu, kde mali v oboch komorách absolútnu väčšinu prívrženci Peróna. Následne boli zatknutí niektorí predstavitelia starého režimu a obsadené vysoké školy. Napriek tomu, že Lonardi patril k nacionalistickému krídlu, bol pre väčšinu armády málo radikálny ohľadne vysporiadania sa s peronistami. 13. novembra 1955 ho tak nahradil generál Pedro Eugenio Aramburu. Ten nariadil bez meškania rozpustenie Perónistickej strany a masové zatýkanie prívržencov bývalého prezidenta. Represie sa dotkli dokonca aj tela Evy Perónovej, ktoré armáda ukryla, aby sa zabránilo vzniku pútnického miesta, ktorým by hrob Evity mohol byť. V roku 1956 došlo k zrušeniu platnosti ústavy prijatej Perónom a do platnosti sa tak vrátila ústava z roku 1853. Zároveň bola obnovená sloboda tlače, okrem perónistickej. Represie boli také silné, že skupina perónistických podporovateľov v armáde pripravila pokus o kontrarevolúciu. 7. júla 1956 Perónisti na krátky čas ovládli niekoľko budov v provinčných mestách, no ich pokus bol veľmi rýchlo potlačený. Nasledovali popravy bez súdu, kedy boli armádou v odvete zavraždené desiatky ľudí. Toto vyvolalo v krajine veľké zdesenie, lebo za politické zločiny sa v Argentíne už desiatky rokov bez súdu nepopravovalo. Perónovi podporovatelia vytvorili hnutie odporu voči vojenskej vláde. Po politických represiách však musela vojenská vláda začať riešiť aj zlú ekonomickú situáciu krajiny. Najsilnejšou politickou stranu sa stala znova Radikálna občianska únia. Táto sa však začala štiepiť na dve krídla, jedno viedol Ricardo Balbín a druhé Arturo Frondizi. Z Radikálnej občianskej únie sa nakoniec v roku 1956 odštiepila radikálnejšia časť, ktorá založila novú stranu Nekompromisnú radikálnu občiansku úniu na čele s Arturom Frondizim. Vojenská vláda vyhlásila nezáväzné voľby. Perón zo svojho exilu prikázal svojim stúpencom vhadzovať prázdne biele lístky. Voľby skončili patom, keď Perónisti a obe radikálne strany získali približne po 2 milióny hlasov, najviac však mali stále Perónisti. Kandidáti Peróna však mali zákaz kandidovať v akýchkoľvek voľbách, no napriek tomu sa ukázalo, že mal stále veľký počet podporovateľov. Frondizi sa preto rozhodol hľadať podporu medzi Perónistami a začal tým pádom hlásať politiku uzmierenia, nie represii. Frondiziho nakoniec z exilu podporil aj samotný Juan Perón. Vojenská vláda napriek stále silnej podpore Peróna medzi obyvateľstvom nakoniec povolila konanie slobodných volieb vo februári 1958. Tu sa proti sebe postavili kandidáti dvoch odštiepených častí Radikálnej občianskej únie, pričom víťazom sa jednoznačne stal Arturo Frondizi, keď porazil Balbína. Keďže však mal podporu aj Perónistov, stratil tak dôveru armády.