Francúzska koloniálna ríša

Context: Prvá francúzska koloniálna ríša Francúzsko sa pokúšalo o zámorskú expanziu už od 16. storočia; objaviteľské cesty Giovanniho da Verrazana ani Jacquesa Cartiera ešte nepriniesli krajine územné zisky. Prvé kolonizačné pokusy viedlo Francúzsko v Amerike, kde ale narážalo na húževnatý odpor v tejto oblasti už etablovaných Španielov a Portugalcov. Jedným z týchto pokusov bolo založenie osady na mieste budúceho Ria de Janeira v roku 1555 (tzv. France antarctique), na mieste budúceho São Luís v roku 1612 (tzv. France Équinoxiale) a na Floride. Francúzsko uspelo s koloniálnymi aktivitami až v Severnej Amerike – založením Port Royal (27. júla 1605) na území dnešného Nového Škótska. Tri roky potom založil Samuel de Champlain mesto Québec, ktoré sa neskôr stalo hlavným mestom rozsiahlej, ale veľmi riedko osídlenej kolónie Nové Francúzsko, francúzski kolonisti osídlili prakticky len úzky pás pri brehoch Rieky svätého Vavrinca, na zvyšku územia žili domorodí obyvatelia. Toto územie ale bolo brané ako obchodná kolónia, Francúzsko sa skôr sústredilo na upevňovanie svojej pozície v Európe. Lepšie podmienky pre samotnú kolonizáciu nastali až v polovici 17. storočia, francúzske kolónie na severoamerickom území boli ale ekonomicky slabšie než britské. Zo založením Louisiany (hlavné mesto New Orleans) sa rozšírili francúzske územia ďalej na západ. Faktický dátum založenia Louisiany je sporný, jedným z možných je rok 1683, kedy René-Robert Cavelier de La Salle preskúmal rieku Mississippi a prehlásil tieto územia za doménu francúzskeho kráľa. Súčasne s expanziou na severoamerickom kontinente začalo Francúzsko budovať menšie, ale výnosnejšie kolónie v Karibiku. Osídľovanie dnešnej Francúzskej Guyany začalo v roku 1604, kolónia na ostrove Svätý Krištof bola založená roku 1625, na Guadeloupe a Martiniku roku 1635, na Svätej Lucii roku 1651. Tieto kolónie boli postavené a udržované predovšetkým otrokmi z Afriky. Najvýznamnejšia karibská kolónia Saint-Domingue (dnešné Haiti) bola založená roku 1659 na západnej polovici španielskeho ostrova Hispaniola (Španielsko túto kolóniu uznalo až v roku 1697), profitovala hlavne vďaka obchodu s trstinovým cukrom. Francúzi sa vo svojich koloniálnych snahách neobmedzovali len na Ameriku, od prvej polovice 17. storočia zakladali obchodné strediská na pobreží Senegalu; v roku 1664 bola založená Francúzska východoindická spoločnosť, ktorá pomáhala zakladať kolónie na Indickom polostrove. Kolónie boli tiež zakladané v Indickom oceáne: Réunion (1638), Maurícius (1715) a Seychely (1756). Súperenie s Britániou Od polovice 18. storočia do začiatku 19. storočia prechádzalo Francúzsko zložitým obdobím vyčerpávajúcich vojen a vnútorných konfliktov, ktoré mali za následok stratu koloniálnych území; najvýznamnejšie z týchto konfliktov boli vojna o rakúske dedičstvo (1740 – 1748), Sedemročná vojna (1756 – 1763), Americká vojna za nezávislosť (1778 – 1783), Francúzska revolúcia (1789 – 1799) a napoleonské vojny (1803 – 1815). Zatiaľ čo vojna o habsburské dedičstvo dopadla nerozhodne, prehratá Sedemročná vojna pre Francúzsko znamenala stratu Nového Francúzska (z ktorého Louisiana bola postúpená Španielsku výmenou za jeho vstup do vojny, zvyšok pripadol Veľkej Británii). V svojom čase ale tieto udalosti nemali taký dozvuk, pretože kolonializmus nebol vo Francúzsku v strede záujmu. Katastrofou pre francúzske koloniálne panstvo bol rok 1791, kedy na Saint-Domingue začalo rozsiahle povstanie otrokov. Pod vedením Toussainta Louvertura získala táto karibská krajina v roku 1804 nezávislosť s novým názvom Haiti), čím sa stala prvým samostatným černošským štátom na svete. V období napoleonských vojen zvyšok francúzskych kolónií obsadili Briti. Napoleon Bonaparte v roku 1803 získal od Španielska späť Louisianu (zaberajúcu veľké územie na dnešnom americkom stredozápade), v tom samom roku ju ale predal USA. S neúspechom sa stretla tiež kolonizácia Egypta medzi rokmi 1798 – 1801.


Veľká francúzska revolúcia

Context: Pozri aj  Francúzsky právny systém v období Francúzskej revolúcie


Francúzska koloniálna ríša

Context: Introduction Francúzske kolónie na mape sveta. Svetlou farbou: prvé francúzska ríša, tmavou farbou: druhá francúzska ríša Francúzska koloniálna ríša (iné výrazy: francúzske koloniálne impérium , francúzske kolónie ; ) bola v 19. a 20. storočí po Britskom impériu najrozsiahlejšia koloniálna ríša. Francúzsko získavalo prvé kolónie na začiatku 17. storočia a postupne sa stalo jednou z rozhodujúcich svetových koloniálnych veľmocí. V súčasnosti Francúzsku ostáva len niekoľko bývalých koloniálnych území roztrúsených po celom svete, s väčšou či menšou mierou autonómie (pozri administratívne členenie Francúzska).


Francúzsky právny systém v období Francúzskej revolúcie

Context: Charakteristika francúzskeho práva v období pred rokom 1789 V rámci charakteristiky predrevolučného práva Francúzska sa možno sústrediť na charakterizovanie prameňov práva materiálnych aj formálnych. Materiálne pramene práva sa v teórii označujú aj ako pramene tvorby práva a ide v podstate o politické, ekonomické, sociálne a iné podmienky v spoločnosti, ktoré sa následne prenesú do formálnych prameňov práva, teda normatívnych právnych aktov, ktoré sú výsledkami legislatívnej činnosti príslušných orgánov. Francúzska monarchia sa v roku pred vypuknutím revolúcie – roku 1788 – ocitla vo veľmi vážnej a zjavnej kríze, ktorá sa prejavila v niekoľkých spoločenských oblastiach, ale hlavne v oblasti ekonomickej. Jej nástup naznačovali už niekoľko rokov pretrvávajúce výkyvy v hospodárstve ako aj nepokoje v spoločnosti, najmä medzi vzdelancami. Nestabilný stav v oblasti poľnohospodárstva zavŕšilo veľké sucho v roku 1785. Táto nepriaznivá situácia iba posilnila dopady recesie prejavujúcej sa už od roku 1770. Nepokoje sa však nešírili iba medzi roľníkmi, ale sa k nim pridali aj prejavy nepokojov v priemysle, čo bolo čiastočne dôsledkom a čiastočne dôvodom francúzsko-anglickej obchodnej zmluvy. V roku 1786 situácia úplného úpadku tiež znova priniesla zvýšenie cien, čo malo za následok bankroty a ďalšie problémy. Francúzsko sa napriek zlej vnútornej finančnej situácii zapojilo do americkej vojny o nezávislosť. Minister financií Jacques Necker bol nútený financovať konflikt pôžičkami, ktoré mali negatívny dopad na už aj tak zaťažený a vyčerpaný štátny rozpočet. V opísanej hospodárskej situácii nastalo preskupenie politických síl. Predstavitelia šľachty chceli využiť nepriaznivý stav na zlepšenie svojho postavenia, ktoré bolo obmedzované absolutizmom. Základom odporu sa stalo zhromaždenie Generálnych stavov, ktoré odmietlo prijatie daňových ediktov ďalšieho ministra financií Loménieho de Brienna. Vtedajší kráľ Ľudovít XVI. bol v dôsledku zlého stavu v krajine prinútený zvolať Generálne stavy. 1. januára 1789 ich zvolanie oznámil Jacques Necker. Tretiemu stavu bol priznaný dvojnásobný počet zástupcov. O spôsobe hlasovania, najmä o tom, či sa bude hlasovať podľa počtu zástupcov, už však nebolo povedané nič. V období pred vypuknutím revolúcie sa vo Francúzsku uplatňovali spomedzi formálnych prameňov práva prežitky stredoveku a to ordonancie, ktoré „ obsahujú najdôležitejšie predpisy obecného významu či celých právnych odvetví spravidla pre územie celého kráľovstva “, edikty, „ ktoré majú obmedzenejší rozsah, či už z hľadiska obsahu alebo z hľadiska teritoriálneho “ a deklarácie, „ ktoré v zásade slúžia na výklad, dodatočné upresnenie či doplnenie ordonancií a ediktov “. Najdôležitejšími aktami pre formovanie súkromného práva však boli ordonancie. Spomedzi tých najvýznamnejších možno spomenúť najmä „Ordonanciu Karola VII.“ z 15. storočia, ktorou sa pokúsil o unifikáciu obyčajového práva a týmto spôsobom aj o sprehľadnenie práva a zníženie nákladov na vedenie súdnych procesov. Ďalší z hľadiska vývoja francúzskeho súkromného práva významný krok urobil počas svojej vlády „kráľ Slnko“ Ľudovít XIV., keď v roku 1667 vydal Ordonanciu o občianskom súdnom konaní , známu tiež pod názvom Code Luis. Jej účelom a cieľom bolo prekonať dovtedajšiu nejednotnosť, neprehľadnosť a chaotickosť občianskeho súdneho konania spôsobenú tým, „ že ordonancie, vydávané kráľmi, našimi predchodcami, aby skrátili súdne konanie, boli zanedbávané alebo menené časom a zlovôľou “. Tvorilo ju 500 článkov rozdelených na 35 titulov a platila s menšími zmenami až do vypuknutia francúzskej revolúcie v roku 1789, dokonca až do roku 1807. Okrem Ordonancie o občianskom súdnom konaní patrí medzi významné legislatívne akty Ľudovíta XIV. aj „ Ordonnance sur le commerce (Obchodný zákonník), ktorá sa pokladá za základ moderných kodifikácií obchodného práva “. Ku koncu predrevolučného starého režimu – „ancien régime“ – sa už formovalo národné francúzske právo, jednotne platné na celom území štátu, vychádzajúce z rôznych zdrojov, najmä z právnych obyčají, rímskeho práva, kánonického práva, kráľovských ordonancií a uznesení parlementov. Jeho formovanie znamenalo tiež odstránenie starého francúzskeho lokálneho pluralizmu, ktorý sa týkal tak právnych ako aj politických inštitúcií a prejavil sa aj v ostatných oblastiach života spoločnosti. Právo jednotlivých provincií sa odlišovalo svojím obsahom a každá provincia mala svoje vlastné agrárne zvyky, slávnosti, pobožnosti, vlastné miery a váhy, kulinárstvo, spôsob obliekania a spravidla aj svoj dialekt. V 18. storočí však postupne silnela najmä v osvietenských kruhoch snaha priniesť namiesto tejto rôznorodosti jednotné, prehľadné a spravodlivé právo novovytvorené „zdravým rozumom“, opierajúce sa o vedecké poznanie spoločnosti.


Indočína

Context: História Územie Indočíny pre svoju strategickú polohu priťahovalo pozornosť kolonizátorov. Odohrávalo sa tu mocenské súperenie medzi európskymi koloniálnymi mocnosťami, domácimi štátmi – Čína, Siam, a v neposlednom rade i Japonskom, ktorého vojenské obsadenie Francúzskej Indočíny malo devastačný dopad na francúzsku prestíž v oblasti, čo sa odzrkadlilo na tvrdom odpore miestnych voči Francúzom po 2. svetovej vojne.


Bitka o Singapur

Context: Záver Dôsledky japonských akcií v Malajzii a v Singapure boli pre Spojencov katastrofálne. 130 000 vojakov bolo zabitých, alebo padlo do zajatia. Naproti tomu Japonci prišli len o 9 000 padlých a ranených. Briti navyše stratili veľmi dôležitú ázijskú základňu a ich prestíž v Európe a v Ázii bola značne otrasená. Niektorí historici zastávajú názor, že išlo o katastrofu porovnateľnú s pádom Francúzska. Hlavná príčina britskej porážky spočíva v podcenení japonských vojenských možností a nepripravenosti na možnosť útoku z pevniny, pretože džungľu na Malajskom polostrove britské velenie považovalo za nepriechodnú. Vďaka víťazstvu sa Japonsku otvorila cesta k získaniu Holandskej východnej Indie. Singapur bol Japoncami premenovaný na Šónan (照 南 ~ Svetlo juhu) a prestíž generála Jašita stúpla tak, že si vyslúžil prezývku „Malajský tiger“.


Druhá čínsko-japonská vojna

Context: Introduction  Druhá Čínsko-japonská vojna (7. júl 1937–9. september 1945) bol vojnový konflikt medzi Čínou a Japonskom. Boje sa odohrávali pred a i v priebehu druhej svetovej vojny (niektorí autori však túto vojnu považujú za začiatok druhej svetovej vojny v oblasti východnej Ázie a Pacifiku, ide však o menšinový názor). Vojna predstavovala vyvrcholenie dlhotrvajúceho nepriateľstva, ktoré sa od roku 1931 prejavovalo celou radou rozsiahlych ozbrojených incidentov. Vojna, ktorá mala realizovať plány Japonska na získanie pozície najsilnejšej veľmoci v Ázii, sa rozrástla v roku 1941 v svetovom konflikte, keď Japonsko napadlo i Spojené štáty americké a britské a holandské kolónie a skončila až kapituláciou japonských vojsk v septembri 1945. Počas bojov v Číne padlo asi 3,8 milióna Číňanov (3,2 milióna z Kuomintangu a 580 000 komunistov. V dôsledku bojov a okupácie prišlo medzi rokmi 1937 až 1945 o život aj 17 miliónov čínskych civilistov. Zahynulo tiež asi 432 000 Číňanov, ktorí kolaborovali s Japoncami. Holanďania stratili 9 400 mužov, z ktorých 8 500 zahynulo v zajatí. V Holandskej Východnej Indii zahynulo v dôsledku japonskej okupácie 4 milióny ľudí. Japonsko stratilo pri bojoch v Číne asi 1,1 milióna mužov. Kategória:Bojiská druhej svetovej vojny Kategória:Vojny Číny


Vojna v Pacifiku

Context: Japonská ofenzíva (1941 – 1942) 7. decembra 1941 zväz šiestich japonských lietadlových lodí napadol americkú námornú základňu Pearl Harbor na Havajských ostrovoch bez predchádzajúceho vyhlásenia vojny. O deň neskôr, 8. decembra 1941, uskutočnili japonské lietadlá nálety na filipínske letiská, pri ktorých boli zničené 3/4 amerických stíhačiek a 1/2 amerických bombardérov, ako aj k náletom na Honkong a Singapur. V ten istý deň vypovedali Spojené štáty Japonsku vojnu. Japonsko následne útočilo v Pacifiku a Ázii tak na americké základne, ako aj na britské, francúzske a holandské kolónie. Tento útok sa zastavil až v apríli 1942. Ešte do konca roku boli obsadené ostrovy Guam (10. decembra) a Wake (22. decembra), britská základňa Hongkong (24. decembra) a 11. decembra kapitulovala Malajzia. Pri jej obrane britské námorníctvo v bitke pri Kuantane stratilo zväz Z (bojovú loď HMS Prince of Wales a bojový krížnik HMS Repulse ). Japonské sily stále rýchlo postupovali. 19. januára 1942 kapitulovalo Britské Borneo (Saravak a Brunej), 23. januára bol obsadený Rabaul, 15. februára kapituloval aj Singapur (pozri bitka o Singapur) a 9. marca kapitulovala Jáva. Kapitulácii Javy predchádzalo niekoľko námorných bitiek. V bitkách v Makassarskom prielive, Badungskom prielive, Jávskom mori, Sundskom prielive a pri Baweane Japonci zvíťazili. Víťazné ťaženia Japoncov pokračovali ďalej. V marci obsadili Buku, Bougainville a Shortlandské ostrovy, 23. marca obsadili Andamany. Okrem toho absolvovali vylodenie v Novej Guinei v Lae a Salamauy. 9. apríla kapituloval polostrov Bataan. 11. marca 1942 bol z Filipín evakuovaný veliteľ spojenej filipínsko-americkej obrany generál Douglas MacArthur. Velenie zvyšku spojeneckých síl bolo prenechané generálovi Wainwrightovi. 6. mája kapitulovali obrancovia ostrova Corregidor, posledného miesta odporu na Filipínách v Manilskej zátoke. Na Bataane padlo do japonského zajatia 60 000 filipínskych a 15 000 amerických vojakov. Na Corregidore ďalších dovedna 11 000. Filipínski a americkí zajatci boli následne nútení pochodovať asi na základňu Camp O Donnell pri meste Capas, niekoľko tisíc z nich pri tom prišlo o život. Presun sa stal známy ako Bataanský pochod smrti. Začiatkom roka 1942 podnikli Japonci i niekoľko významných náletov a to 19. februára nálet na Darwin (Austrália) a 5. a 9. mája nálety na Cejlón. Jedinou významnejšou akciou Američanov bol nálet 16 bombardérov B-25B Mitchell na Tokio 18. mája. Vojenská situácia sa v priebehu roka začala obracať. Americkým silám sa podarilo zadržať postup japonských pozemných jednotiek vo vnútrozemí ostrova Nová Guinea. Japonské námorné sily tiež nedokázali zlomiť odpor spojeneckého námorníctva, s ktorým sa stretli v bitke v Koralovom mori. Významným momentom v bojoch v Tichom oceáne bola bitka o Midway. Japonské námorné sily vyvolali dlho plánovanú bitku s americkými lietadlovými loďami medzi 4. a 7. júnom 1942. Navzdory svojej početnej prevahe v nej utrpeli zdrvujúcu porážku a ich útočný potenciál padol natoľko, že už neexistovala žiadna nádej na úspešné vedenie útočnej námornej vojny väčšieho rozsahu. Od tejto chvíle bolo Japonsko na strategickej úrovni predurčené k pasivite a postupnému pádu. I keď japonské sily na ázijskej pevnine mohli ešte dlhšiu dobu úspešne útočiť. Jediným japonským úspechom v Midwayskej operácii bolo obsadenie ostrova Attu a Kiska (Aleutské ostrovy). 7. augusta sa americké jednotky vylodili na Guadalcanale čím začali urputné boje o tento ostrov, ktoré skončili až 7. februára 1943 evakuáciou zvyšku Japoncov. V priebehu Guadalkanalskej kampane sa uskutočnili viaceré námorné bitky. 7. augusta bitka pri ostrove Savo, 24. augusta bitka pri Východných Šalamúnoch, 12. – 13. októbra bitka pri myse Esperance, 26. októbra bitka pri Santa Cruz, 13. – 15. novembra bitka o Guadalcanal, 30. októbra bitka pri Tassafaronge a 29. – 30. januára 1943 bitka pri Rennellovom ostrove. V týchto bitkách sa ukázalo, že japonské námorníctvo je ešte stále pre Američanov nebezpečným súperom.


Dejiny Japonska

Context: Obdobie Asuka Obdobie Asuka sa považuje za prechodné obdobie medzi predhistorickým a novodobým Japonskom. Japonsko vyšlo z obdobia Kofun, ako krajina, ktorá navonok pôsobila ako jednotný štátny celok, ale v skutočnosti bola zmietaná vnútornými bojmi jednotlivých mocných rodov o nadvládu a vplyv v krajine. Autorita cisára v tomto období bola veľmi slabá a jeho pozícia krehká, pretože skutočnú moc v krajine mali predstavitelia mocných kniežacích rodov združujúcich sa okolo cisárskeho dvora, ktorý medzi sebou bojovali o rozhodujúci vplyv v krajine. Jedným z najmocnejších rodov bol rod Saga, ktorý držal takú veľkú moc, že dokonca podľa ľubovôle dosadzoval a odvolával niektorých cisárov. V priebehu 6. storočia do Japonska preniká budhizmus a nadväzujú sa obchodné a diplomatické kontakty s Čínou a Kóreou, prostredníctvom ktorých preniká do Japonska aj čínske filozofické a politické myslenie - predovšetkým Konfucianizmus. Základnou politickou myšlienkou konfucianizmu je predstava, že hierarchicky usporiadaná spoločnosť s presne vymedzenou deľbou moci a s dominantným postavením panovníka vo všetkých sférach života krajiny, je najlepšou formou vlády. V druhej polovici 6. storočia vzniká v Číne po chaotickom období striedania vlád severných a južných dynastií vláda dynastie Suej, ktorá bola čoskoro nahradená oveľa úspešnejšou a dlhšie trvajúcou dynastiou Tchang. V oboch prípadoch bola štátna moc v Číne koncentrovaná v rukách cisára a jeho dvorského aparátu. Japonsko, naproti tomu vystupovalo pri vtedajšom porovnaní s Čínou ako krajina bez silného centrálneho zriadenia, zmysluplnej a životaschopnej administratívnej štruktúry a s neohrabanými zvykmi. V priebehu 6. storočia sa sformovala na cisárskom dvore silná reformám naklonená a čínskym konfucianizmom inšpirovaná skupina dvoranov, ktorý chceli zreformovať správu a administratívu krajiny podľa čínskeho vzoru. Snaha o reformu správy krajiny získala veľkú podporu najmä po nástupe cisára Šótoku. On a jeho nasledovníci vytvorili efektívny štátny systém, na čele ktorého bola postava cisára. Reformy správneho systému krajiny uskutočnené v tomto období, predovšetkým Reforma Taika z roku 645 a kódex Taiho z roku 701 vytvorili základy nového politického usporiadania v krajine, ktoré bolo v nasledujúcom období Nara plne využité.


Útok na Pearl Harbor

Context: Výsledky Keď rozhlas priniesol podrobnosti o japonských útokoch na Havajské ostrovy, Midway, Ostrov Wake a Guam boli obyvatelia USA zaskočení. Prekvapenie sa ale čoskoro zmenilo na hnev nad „dňom, ktorý navždy zostane dňom hanby“. 8. decembra Kongres vyhlásil vojnu Japonsku; o tri dni neskôr Nemecko, Taliansko a ďalšie krajiny osi vrátane Slovenska vyhlásili vojnu Spojeným štátom. Krajina pohotovo zmobilizovala obyvateľstvo aj celý priemyselný potenciál. 6. januára 1942 prezident Roosevelt oznámil závratné ciele výroby: vláda si objednala 60 000 lietadiel, 45 000 tankov, 20 000 protilietadlových diel a obchodné plavidlá s celkovou tonážou 18 miliónov ton. Poľnohospodárstvo, priemyselná výroba, ťažba, obchod, odbory, investície, komunikácie, ba dokonca i vzdelanie a kultúrne podujatia sa tým či oným spôsobom podriadili novej a rozsiahlejšej kontrole štátu. Štát zhromaždil obrovské množstvo finančných prostriedkov a vybudoval nový mamutí priemysel na hromadnú výrobu lodí, obrnených vozidiel a lietadiel. Nastal veľký pohyb obyvateľstva. V dôsledku niekoľkých zákonov o brannej povinnosti vstúpilo do ozbrojených síl Spojených štátov 15 100 000 Američanov. Koncom roku 1943 slúžilo v Americkej armáde alebo jej blízkych zložkách približne 65 miliónov mužov a žien. Útok na Spojené štáty odzvonil americkému izolacionizmu a urýchlil vojenskú mobilizáciu. V dôsledku Pearl Harboru a strachu z ázijskej špionáže sa Američania dopustili aktu neznášanlivosti: internovaniu Američanov japonského pôvodu. Vo februári 1942 takmer 120 tisíc Japoncov žijúcich v Kalifornii muselo opustiť svoje domovy, internovali ich za ostnatý drôt do 10 úbohých dočasných táborov a neskôr premiestnili do „vojnových presídľovacích táborov“ v blízkosti juhozápadných miest. Takmer 63 percent týchto Japoncov sa narodilo v Amerike; boli americkými občanmi. Nikdy nevyšiel najavo nijaký dôkaz o špionáži. V skutočnosti Japonci z Havajských ostrovov a kontinentálnych Spojených štátov bojovali s úprimným odhodlaním a udatnosťou v dvoch pechotných jednotkách na talianskom fronte. Iní slúžili ako tlmočníci a prekladatelia v Tichomorí. V roku 1983 americká vláda uznala nespravodlivosť internovania a žijúcim Američanom japonského pôvodu vyplatila čiastočné odškodné.


Japonské cisárstvo (1868 – 1945)

Context: Introduction  Japonské cisárstvo () bol štátny útvar existujúci v rokoch 1868 – 1945 na území súčasného Japonska, Kurilských ostrovov, Taiwanu a po jej okupácii v roku 1910 aj Kórey. Vládli mu cisári z dynastie Jamato. Vzniklo po páde šógunátu v roku 1868 a zaniklo po prehranej Druhej svetovej vojne roku 1945.


1274

Context: Udalosti  neúspešný vpád Mongolov do Japonska.


Francúzsky štát

Context: Pozri aj  Bitka o Francúzsko – (10. máj – 22. jún 1940), obdobie pred vznikom Vichystického Francúzska Résistance – francúzske hnutie odporu proti nemeckej okupácii a kolaboračnej francúzskej vláde Philippe Pétain Útok na Mers-el-Kébir Dejiny Francúzska Potopenie francúzskej flotily v Toulone


Bitka o Dien Bien Phu

Context: Obsadenie oblasti Ako vyústenie zúfalej snahy francúzskeho velenia dosiahnuť víťazstvo vo veľkej bitke bolo vysadenie elitných jednotiek v oblasti Dien Bien Phu, ktoré bolo malou dedinou ležiacou v Hornom Tonkine, blízko hraníc s Laosom, asi od Hanoja. Oblasť tvorila rozľahlá planina ohraničená po stranách vyvýšenými bodmi, ktoré neskôr Francúzi obsadili a dali im ženské mená Anne-Marie, Beatrice, Claudie, Dominique, Eliane, Gabriele, Huguette a Isabelle. Potrebu ovládnutia tejto oblasti francúzske velenie zdôvodnilo ochranou Laosu a zabráneniu presunu vojsk Viet Minhu do Laosu, odkiaľ by dokázali útočiť na územia južného Vietnamu. Operácia sa začala 20. novembra 1953, keď v oblasti boli vysadené prvé oddiely. Už počas výsadku sa francúzske oddiely dostali pod slabú nepriateľskú paľbu. Po potlačení tohto odporu nastal v oblasti relatívny pokoj. Pre problematické zásobovanie pevnosti bol zriadený letecký most z Hanoja. Situácia však začala byť vážnejšia od druhej polovice januára 1954. Bolo takmer na dennom poriadku, že sa hliadkujúce oddiely dostávali pod paľbu. Pod vplyvom podcenenia nepriateľa vrchné velenie v Paríži odmietlo poskytnúť leteckú podporu.


Operácia Overlord

Context: Dohra Súbor:Paris1944.jpg|náhľad|vpravo|Americké tanky na Champs-Élysées po oslobodení Paríža. Čoskoro po zničení zvyšku vojsk v oblasti Falaise sa americké a francúzske vojská obrátili na juhozápad a oslobodili 25. augusta 1944 Paríž. Spojenci, ktorých v tej dobe zasiahla krátka zásobovacia kríza museli na čas spomaliť svoj postup. Vylodenie v Normandii ich stálo celkovo 209 972 mužov, 39 976 z nich padlo. Nemci stratili 450 000 vojakov, asi polovica z nich boli mŕtvi a zajatí. Prišli tiež o 3 500 diel a 20 000 vozidiel. Z 1 500 nemeckých tankov nasadených v Normandii sa cez Seinu dostalo iba 24. 15. augusta 1944 sa Spojenci vylodili na na nechránenom juhu Francúzska pri Cannes a Toulone (operácia Dragoon). 3. septembra sa im podarilo oslobodiť Lyon a neskôr sa pri Dijone spojili so Spojeneckými vojskami postupujúcimi zo severu. Neúspechy nemeckých armád vyústili v prepustenie Gerda von Rundstedta z funkcie a jeho nahradenie Walterom Modelom. Pre nacistické Nemecko, bolo úspešné otvorenie západného frontu veľmi nebezpečné. Adolf Hitler musel čeliť skrytej kritike, ktorá vyústila v neúspešný atentát 20. júla 1944. Ten bol počiatkom likvidácie mnohých schopných, avšak Hitlerovi vzdorujúcich dôstojníkov vrátane Rommela. V kritickej situácii v auguste počas vrcholiacich bojov pri Falaise spáchal samovraždu aj von Kluge, ktorý sa obával zatknutia. Napriek tomu, že západní Spojenci viazali na západnom fronte iba okolo 20% nemeckých vojsk a do konca vojny tam zničili okolo 7% nemeckých síl, bolo vylodenie prirodzeným a dlho očakávaným krokom, ktorým ukázali že spojenectvo so ZSSR neznamená iba dodávky zbraní, ale aj rozhodnutie niesť tiaž bojov proti nacizmu na veľkom fronte (v porovnaní s pomalým postupom v Taliansku, či obmedzenej džentlmenskej vojne v severnej Afrike).


Oslobodenie Paríža

Context: Introduction  Oslobodenie Paríža bolo ozbrojené stretnutie medzi nacistickým Nemeckom a spojeneckými silami vrátane francúzskeho hnutia odporu počas druhej svetovej vojny, trvajúce od 19. do 25. augusta 1944. Boje sa začali povstaním francúzskych odbojových skupín v meste. Ich útoky boli namierené proti nemeckej mestskej posádke a proti nemeckým jednotkám ustupujúcim cez mesto. 24. augusta francúzski partizáni z Forces françaises de l intérieur (FFI) nadviazali styk s postupujúcou americkou 4. pechotnou divíziou a jednotkami Slobodného Francúzska. Veliteľ nemeckej posádky Dietrich von Choltitz nakoniec neuposlúchol Hitlerove rozkazy a nezrovnal mesto pri ústupe so zemou. Spolu so 17 000 mužmi pod jeho velením sa vzdal francúzskemu generálovi Leclercovi a veliteľovi odbojových jednotiek Rol-Tanguyovi na Gare Montparnasse 25. augusta 1944.


Operácia Dynamo

Context: Koniec Boje pokračovali do rána 4. júna 1940, kedy sa o 2:23 nemeckým vojskám podarilo prelomiť francúzsku obranu. Dovtedy bolo evakuovaných asi 338 200 britských a francúzskych vojakov. Nepodarilo sa evakuovať posledných 40 000 francúzskych vojakov, ktorí kryli ústup. Ich osud spečatili ich vlastní velitelia, ktorí oznámili, že ich evakuácia je zbytočná. Je veľmi pravdepodobné, že ich evakuácia by si vyžiadala nadmerné úsilie a veľké obete.


Bitka pri Eylau

Context: Bitka  Prvý deň 7. februára okolo 14:00 francúzske jednotky IV. zboru maršala Saluta a jazdectva maršala Murata dorazili k Eylau. Výšinu pred mestom sa na vyvýšenine bránili zadné voje generála Bagrationa, ktoré mali rozkaz klásť tvrdý odpor aby získali čas pre presun ruského ťažkého delostrelectva, ktoré malo zaujať pozície za mestom. Prvý francúzsky útok ruské jednotky odrazili. Popoludní boli francúzske sily posilnené o zbor maršala Augereaua a cisársku gardu, takže ich počet presiahol 45 000 mužov. Bagration takejto presile nemohol dlho odolávať a preto sa jeho vojská začali organizovane sťahovať k hlavným silám ruskej armády kryté vojskom generála Barclaya de Tolly. Francúzske vojská, ktoré potrebovali útočisko v chladnom počasí prenikli z dvoch smerov do Eylau. Boj o mesto eskaloval a trval do neskorej noci. V boji obe strany stratili asi 4000 mužov. Ranený bol aj Barclay de Tolly. Mesto nakoniec Francúzi obsadili ale väčšina ich vojska sa v ňom aj tak neohriala a nocovala v chlade bez prístrešia, rovnako ako Rusi. Druhý deň Bennigsen mal v poli 67 000 mužov a 400 diel. Francúzi mali na bojisku len 49 000 mužov a 300 diel. V priebehu dňa však obe strany počítali s príchodom posíl. Rusov mal posilniť oddiel 9000 Prusov pod vedením generála von L Estocq. Napoleonovi mal prísť na pomoc III. zbor maršala Davouta o sile asi 15 000 mužov a VI. zbor maršala Neya o sile asi 14 000 mužov. Napoleon tak disponoval celkom asi 74 000 mužmi. 8. februára od rána intenzívne snežilo. Obe vojská obsadili vedľa seba stojace rovnobežné pahorky. Francúzi podnikali prieskum bojom aby zistili silu ruských pozícií. Benningsen, ktorý sa obával, že zistia oslabenie jeho pravého krídla preto nariadil spustiť paľbu delostrelectvu, čím fakticky začal bitku. Napoleon najprv očakával, že ruské jednotky budú ďalej ustupovať a nepustia sa do boja. Ruskú aktivitu na svojom ľavom krídle považoval za prípravu k útoku na Eylau. Zaútočil preto na stred a ľavé krídlo ruskej zostavy vľavo so VII. zborom Augereaua a Saint-Hilaireovou divíziou Saloutovho IV. zboru vpravo. Útok však zmaril fakt, že Augereau bol chorý a sotva sa držal v sedle koňa a silné sneženie, ktoré spôsobilo, že jednotky nepostupovali správnym smerom ale udreli na dotyk pravého ruského krídla a centra zostavy v oblasti ruskej 70. delostreleckej batérie. V zlom počasí sa navyše Augereauove jednotky dostali do paľby vlastného delostrelectva. Saint-Hilairova divízia útočila správnym smerom, ale bola príliš slabá na to aby prerazila. Augereauov zbor utrpel ťažké straty a bol nútený ustupovať pred ruskými protiútokmi. Napoleón, ktorý v Eylau sledoval bitku z pozorovateľne v kostolnej veži sa pri ruskom protiútoku takmer dostal do zajatia. Situáciu zachránil protiútok Cisárskej gardy a Bruyèrovho jazdectva, ktoré vpadli do tyla ruského protiútoku a prinútili nepriateľa k ústupu. Stred francúzskej zostavy bol po týchto bojoch v neporiadku a v prípade ďalších útokov bol vystavený veľkému nebezpečenstvu. Napoleón preto nariadil protiútok jedinej bojmi neoslabenej jednotky, ktorá mu zostala - Muratovho jazdeckého zboru o sile asi 11 000 mužov. Tie doplnil aj jednotkami gardy. Útok najprv rozbil zvyšky ruských pechotných jednotiek útočiacich na Eylau a následne sa rozdelil. Dragúni generála Grouchyho tvoriaci pravé krídlo útoku napadli najprv ruské jazdectvo útočiace na Saint-Hilairove jednotky a rozohnali ho. Ku dragúnom sa následne pripojila divízia kyrysníkov generála d Hautpoul. Rusi následne protiútokom jazdectva zastavili útok dragúnov, ale d Hautpoulovi kyrysníci sa prebojovali cez ruskú zostavu, prenikli až do delostreleckých postavení, kde zlikvidovali obsluhy kanónov a pobili aj pechotu, ktorá sa im postavila. Ich útok zastavili až ďalšie privolané posily. Následne došlo k druhému útoku francúzskych dragúnov s podporou gardového jazdectva. Aj tento útok prenikol prvou aj druhou líniou ruskej pechoty a znížil tlak na ťažko skúšané jednotky Augereaua, Saint-Hilaira a Soulta, zamestnávajúc Rusov dostatočne dlho na to aby sa mohol rozvinúť prichádzajúci Davoutov zbor. Napriek neporiadku, ktorý nastal v strede ruskej zostavy Napoleon nenasadil gardové zálohy, očakával totiž ešte stále príchod pruských jednotiek L Estocqa. V priebehu popoludnia sa Soult, Augereau a Murat stále držali vo svojich pozíciách, zatiaľ čo Davout, s podporou Saint-Hilaira postupne zatláčal ruské ľavé krídlo, ktoré nakoniec zvieralo pravý uhol s postaveniami v strede ruskej zostavy. Okolo pol štvrtej už situácia vyzerala tak, že ruská zostava sa začne rozpadávať, pretože jej ľavé krídlo bolo prinútené k ústupu. Medzitým Benningsen osobne súril Prusov L Estocqa a von Scharnhorsta k rýchlemu presunu na bojisko. Tí cestou zbierali aj roztrúsené ruské oddiely aby posilnili svoje preriedené rady, keďže v predošlých bojoch s Neyom stratili asi tretinu svojich mužov. Okolo 16. hodiny pruské jednotky, skutočne dorazili na bojisko a prešli do protiútoku na Davoutovom nechránenom pravom krídle. V nasledujúcich troch hodinách bol Davoutov útok zastavený a prinútený ustupovať k dedinám Kutschitten a Anklappen. Davout nakoniec v rýchlosti zorganizoval obranu na pahorkoch Klein Sausgarten a jeho delostrelectvo prinútilo Prusov ustúpiť do lesov. Po zotmení obe strany premohlo vyčerpanie a boje na ruskom ľavom krídle sa zastavili. V podvečer okolo 19. hodiny začali na bojisko prichádzať Neyove jednotky, ktoré spomalili boje s L Estocqovým zadným vojom. Neyov zbor bol okamžite vrhnutý aby obchvátil ruské pravé krídlo. Benningsen však odpovedal protiútokom a ostré boje trvali až do 22. hodiny. Po porade so svojimi generálmi, ktorí mu odporúčali pokračovať v boji aj nesledujúci deň, Benningsen nariadil o 23. hodine ústup. Ruské jednotky pri ňom kryli oddiely kozákov. Vyčerpané francúzske jednotky si tichý ústup Rusov až do tretej ráno ani nevšimli. Na ich prenasledovanie však nemohli ani pomyslieť.


Bitka o Francúzsko

Context: Situácia na začiatku roku 1940 Potom ako nemecká Tretia ríša obsadila Poľsko, presunula svoju pozornosť na sever a západ. Na jar 1940 Nemci vtrhli do Dánska a Nórska. Kým prebiehali boje v tejto oblasti a Spojenci na západnom fronte viedli neefektívnu čudnú vojnu, Hitler a nemecké najvyššie velenie vypracovávalo plány na obsadenie severného Francúzska, ktoré by bolo neskôr nástupným územím pre útok na Spojené kráľovstvo. Už pred začiatkom vojny dodržiavali krajiny Beneluxu čo najprísnejšiu neutralitu, aby sa za každú cenu vyhli napadnutiu. Napriek tomu v tajnosti už viedli prípravy na spoluprácu so Spojencami, v prípade, že by ich Nemci napadli. Najvyšší veliteľ francúzskej armády Maurice Gamelin, pritom na začiatku vojny uvažoval o možnosti vojenského obsadenia krajín Beneluxu, predtým, než sa o to pokúsi Nemecko. Na takéto plány však francúzska vláda nepristúpila. A tak bola do konca roku 1939 jediná francúzska vojenská aktivita na nemecko-francúzskych hraniciach ofenzíva do Sárska, ktorá však bola vedené veľmi opatrne, a jednotky fakticky nepostúpili mimo dostrelu diel Maginotovej línie.


Operácia Cobra

Context: Situácia pred ofenzívou Prielom z Normandie Hoci bolo vylodenie v Deň D úspešné, spojencom sa nepodarilo dostať ďalej do vnútrozemia. Na začiatku júla 1944 boli sotva 24 km od pláží. Mesto Caen v britskom sektore bolo stále v rukách Nemcov, a aj keď sa Američanom podarilo 27. júna dobyť dôležitý prístav Cherbourg, každý pokus o prielom z Normandie stroskotal. Poľný maršal Montgomery a generál Omar Bradley preto vypracovali nový plán na prelomenie nemeckých línií.


Dejiny Francúzska

Context: Francúzsko po roku 1945


Rúrska kríza

Context: Koniec okupácie V medzinárodnom meradle, francúzska okupácia Nemecka zvýšila sympatie voči Nemecku. Francúzsko so svojimi vlastnými hospodárskymi problémami nakoniec prijala Dawesov plán a opustili okupované územia v júli a auguste 1925. Posledné francúzske vojská ukončili okupáciu opustením Porúria 25. augusta 1925.


Amiens-4 (Est)

Context: Obce kantónu  Amiens (východná časť) Longueau Camon


Sains-Richaumont (obec)

Context: Obyvateľstvo Sains-Richaumont má 977 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Laragne-Montéglin (kantón)

Context: Obce kantónu  Eyguians Laragne-Montéglin Lazer Monêtier-Allemont Le Poët Upaix Ventavon


Soyaux (kantón)

Context: Obce kantónu  Bouëx Dirac Garat Soyaux Vouzan


Sonthonnax-la-Montagne

Context: Obyvateľstvo Sonthonnax-la-Montagne má 329 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Celles-sur-Belle (kantón)

Context: Obce kantónu  Aigonnay Beaussais Celles-sur-Belle Fressines Mougon Prailles Sainte-Blandine Saint-Médard Thorigné


Rignieux-le-Franc

Context: Obyvateľstvo Rignieux-le-Franc má 947 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Soignies

Context: Mestské časti Od 1. januára 1977 mesto Soignies pozostáva z týchto častí (bývalých obcí): Soignies Horrues Casteau Thieusies Naast Chaussée-Notre-Dame-Louvignies Neufvilles


Saintes

Context: Dejiny Saintes bolo hlavným mestom provincie Saintonge v čase ancien régime, bolo prefektúrou departementu Charente-Inférieure do nového územného usporiadanie v roku 1790, a potom bolo podriadené správe v La Rochelle v roku 1810. Vďaka svojmu významnému historickému dedičstvu galsko-románskemu, stredovekému i klasickému, Saintes bolo zaradené na zoznam kultúrne a umelecky významných miest a oblastí v roku 1990.


Dejiny Francúzska

Context: Introduction horiaca Bastila Dejiny Francúzska začali podľa súčasných nálezov už zhruba pred 1,8 miliónmi rokov, kedy sa na území Francúzska objavili prví ľudia. Prvá rozvinutejšia kultúra tu nechala stopy už v paleolite. Od 6. storočia pred Kr. žili na území Francúzska Kelti, ktorí v nasledujúcich rokoch v podstate splynuli s Rímskou ríšou v rímskej provincii Galii, takže od prelomu letopočtu hovoríme už o Galorománoch . Počas obdobia sťahovania národov sa tunajšie obyvateľstvo zmiešalo s Germánmi, ktorí tu po páde Rímskej ríše vytvorili svoje vlastné štáty. Na juhu to bola Tolosánska ríša Vizigótov, na severe kmene Frankov. Rímsky vplyv však nezmizol a hlavným jazykom tejto oblasti zostala latinčina (obohatená o galské a germánske prvky). Za všetkých germánskych kmeňov sa ako najsilnejší ukázali Frankovia, ktorí si postupne všetky ostatné kmene podmanili a dali Francúzsku meno; ich Franská ríša sa stala po Byzancii najpevnejším a najmocnejším štátnym celkom raného stredoveku; k jej najväčšiemu rozmachu prišlo za vlády Karola Veľkého. Po rozpade Franskej ríše v roku 843 sa z jej západnej časti časom začalo formovať Francúzsko. Najskôr jej vládli potomkovia Karola Veľkého, v roku 987 nastúpila dynastia Kapetovcov, ktorá sa na tróne so svojimi vedľajšími vetvami (Valois, Bourbon) udržala až do vzniku francúzskej republiky. Hoci kráľovská moc nebola vo Francúzsku zo začiatku príliš veľká (a mnohí šľachtici boli minimálne rovnako mocní ako kráľ), časom sa začala upevňovať a za Filipa II. Augusta a Filipa IV. Pekného bolo už Francúzsko európskou veľmocou. Napomohlo tomu aj francúzske víťazstvo v Storočnej vojne, v ktorej sa vyhrotil dlhoročný zápas medzi Francúzskom a Anglickom. Na začiatku raného novoveku tak Francúzsko nastúpilo cestu k postaveniu svetovej veľmoci. V 16. storočí sa hlavným francúzskym súperom stali Habsburgovci, ktorí vládli Španielsku a rímskonemeckej ríši, teda obom francúzsky susedom. Za vlády Františka I. sa do Francúzska renesancia a jeho dvor sa preslávil po celej Európe. V druhej polovici 16. storočia bolo Francúzsko uvrhnuté do krutých náboženských vojen, ktoré vyvrcholili masakrom, ktorý vstúpil do dejín ako Bartolomejská noc. Po nej nasledovalo upokojenie a konsolidácia pomerov. Následne za vlády Ľudovíta XIV. kráľovská moc dosiahla vrchol a Francúzsko značný rozmach. Za Ľudvovítovej vlády však došlo k obrovskému vyčerpaniu francúzskej ekonomiky, ktoré spolu s ďalšími problémami zapríčinilo Veľkú francúzsku revolúciu. Veľká francúzska revolúcia prepukla v roku 1789 a viedla v roku 1792 k nastoleniu prvej francúzskej republiky a zmene stavovskej spoločnosti na občiansku. Republiku síce čoskoro ovládol Napoleon a premenil ju na cisárstvo, jej myšlienky však zachoval a rozšíril po celej Európe. Prvých 15 rokov 19. storočia bolo v Európe úplne v znamení prevahy Francúzska. V priebehu 19. storočia došlo k niekoľkým striedaniam občianskych vlád s pokusmi o návrat k monarchii či absolutizmu, čo bolo sprevádzané mnohými revolúciami. Mocenské napätie v Európe viedlo k prvej i druhej svetovej vojne – hoci z oboch Francúzsko vyšlo víťazne, začalo počas 20. storočia postupne strácať svoje veľmocenské postavenie. Po druhej svetovej vojne vznikla štvrtá republika a v roku 1958 bola nastolená súčasná piata republika na čele s generálom Charlesom de Gaullom. V posledných desaťročiach sa Francúzsko sústreďuje skôr na Európu, hoci po nástupe prezidenta Nicolasa Sarkozyho sa očakávalo opätovné zblíženie so Spojenými štátmi. Počas 2. polovice 20. storočia sa Francúzsko zmierilo s Nemeckom a v spojení s ním usiluje o politickú a ekonomickú integráciu Európy.


Jodoigne

Context: Mestské časti Od 1. januára 1977 mesto Jodoigne pozostáva z týchto častí (bývalých obcí): Piétrain Saint-Jean-Geest Saint-Remy-Geest Zetrud-Lumay Dongelberg Mélin Lathuy Jodoigne-Souveraine Jauchelette


Hanoj

Context: Introduction  Hanoj je hlavné a druhé najväčšie mesto Vietnamu. Má katastrálnu výmeru 3 344,7 km² a vyše 8 miliónov obyvateľov (údaj z roku 2019). Mesto založil v roku 1010 vietnamský kráľ Ly Thai To. Od roku 1010 až do 1802 bolo najdôležitejším politickým centrom v krajine. Počas vlády dynastie Nguyễn bolo hlavným mestom Huế a Hanoj bol od 1902 do 1954 hlavným mestom Francúzskej Indočíny. Od 1954 do 1976 bol hlavným mestom Severného Vietnamu. Mesto sa nachádza na brehu Červenej rieky.


Injoux-Génissiat

Context: Obyvateľstvo Injoux-Génissiat má 1052 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Hwasong (mesto)

Context: Externé odkazy  Oficiálna stránka mesta Hwasong


Huế

Context: Introduction  Huế je vietnamské mesto s asi 340 000 obyvateľmi. Je centrom provincie Thừa Thiên - Huế. Medzi rokmi 1802 a 1945 bolo sídlom panovníkov dynastie Nguyễn. Huế bolo kvôli svojim historickým pamiatkam zaradené medzi svetové kultúrne dedičstvo. V okolí Huế sa odohrávali jedny z najtvrdších bojov vietnamsko-americkej vojny.


Hao

Context: Administratíva a súčasnosť Hao je z administratívneho hľadiska obcou (najnižšia územná správna jednotka) pod správou Francúzskej Polynézie s centrom v Otepe, čo zahŕňa atoly Rekareka (neobývaný), Ahunui (neobývaný), Nengonengo, Manuhangi (neobývaný) a Paraoa (neobývaný), Tauere a Amanu. Populácia v roku 2007 dosahovala 1 342 obyvateľov, v dôsledku redukcie aktivity vojenskej základne klesla k roku 2012 asi o tretinu na 1066 obyvateľov. Spoločenským a administratívnym centrom je osada Otepa. Po uzatvorení základne je prakticky jediným príjmom obyvateľstva v oblasti produkcia perál a rôznych suvenírov pre turistov. Na atole je aj vyššia stredná škola, ktorá slúži pre výuku žiakov okolitých atolov južnej časti Tuamotu a Gambiér.


Mbanza-Ngungu

Context: Dejiny Sídlo bolo v minulosti známe ako Thysville po francúzsky alebo Thysstad (podľa belgického podnikateľa Alberta Thysa) po flámsky a Sona Qongo do roku 1904.


Épernay (mesto)

Context: Osobnosti mesta  Flodoard ( 894 – † 965), historik a kronikár Thibaud III. z Blois ( 1010 – † 1089), gróf z Blois Albert Deullin ( 1890 – † 1923), stíhací pilot Yohann Diniz ( 1978), atlét John Gadret ( 1979), cyklista


Gap

Context: Geografia Vo svojej histórii patrilo aj do Dauphinoise aj do Provensalska. Gap je jednou z najväčších prefektúr Francúzska. Každoročne sa tu konajú trhy, kde je možné kúpiť rôzne druhy medu. Mesto má rozlohu . Najvyšší bod je položený a najnižší bod


Kinshasa

Context: Dejiny Koncom 19. storočia bol Léopoldville vojenskou stanicou pri africkej dedine Kinshasa. Názov Léopoldville je odvodený od mena belgického kráľa Leopold II.. Od roku 1898 je vojenská stanica konečnou stanicou na železničnej trati Matadi – Léopoldville. Od roku 1929 bol administratívnym centrom Belgického Konga (dovtedajším bolo prístavné mesto Boma). Léopoldville bol oficiálne vyhlásený za mesto 25. júna 1941. Mesto má rozlohu hektárov a obyvateľov. Od 30. júna 1960 bol hlavným mestom nezávislého Zairu. Názov mesta z Léopoldville na Kinshasa bol zmenený v roku 1966.


Indočína

Context: Geografia Podľa užšieho vymedzenia Indočína pozostáva z územia bývalej Francúzskej Indočíny: Kambodža Laos Vietnam V širšom zmysle, podľa sociokultúrneho vymedzenia, Indočína zodpovedá kontinentálnej juhovýchodnej Ázii , ktorá zahŕňa aj štáty: Mjanmarsko (do roku 1937 súčasť Britskej Indie) Thajsko (kedysi Siam) niekedy Singapur a Malajský polostrov


Indické národné futbalové mužstvo

Context: Introduction  Indické národné futbalové mužstvo reprezentuje Indiu na medzinárodných futbalových akciách, ako sú Majstrovstvá sveta a Majstrovstvá Ázie vo futbale.


Dejiny Filipín

Context: Americká a japonská nadvláda Američania ponúkli Filipínam niektoré výhody a vymoženosti, v podstate ako by boli novým štátom únie. Predovšetkým im otvorili svoj trh, a tak už v roku 1920 tvoril vývoz do USA 66 percent všetkého filipínskeho exportu, čím si Američania naklonili obchodnícku vrstvu spoločnosti. Bolo tiež zavedené verejné zdravotníctvo, vďaka čomu prudko poklesla úmrtnosť. Politická elita sa však túžby po nezávislosti nikdy nevzdala. Predovšetkým predseda senátu Manuel Quezon o nej nikdy neprestal hovoriť. Američania pritom tvrdili, že nezávislosť je aj ich cieľ, len je nutné ju odsunúť. Nebola to len taktika. V Spojených štátoch silneli hlasy, ktoré proti postaveniu Filipín protestovali - predovšetkým americkým cukrovarom vadilo, že čelia lacným dovozom svojich filipínskych konkurentov. Rovnako tak americké odbory brojili proti príchode filipínskych pracovníkov. Tieto hlasy zosilneli po vypuknutí veľkej hospodárskej krízy v roku 1929. V roku 1935 preto Američania zmenili status Filipín. Posunuli ich do pozície, ktorá zodpovedala členom britského Commonwealthu a zároveň stanovili pevný dátum, dokedy získajú plnú nezávislosť - 4. júl 1946. Quezon získal post prezidenta. V roku 1941, desať hodín po útoku na americkú pacifickú základňu Pearl Harbor, Japonci napadli aj Filipíny. Americko- filipínskej jednotky pod velením Douglasa MacArthura sa museli hneď stiahnuť na polostrov Bataan a ostrov Corregidor. V januári 1942 stratili Manilu, v apríli kapitulovali na Bataan a v máji aj na Corregidoru. 80 000 vojakov padlo do zajatia a krátko na to ich čakal smutne preslávený bataanský pochod smrti, počas ktorého z nich 11 500 zahynulo. Quezon odletel do Spojených štátov, kde ustanovil exilovú vládu. McArthur presunul svoj štáb do Austrálie . Súbor:Douglas_MacArthur_lands_Leyte1.jpg|náhľad|Generál MacArthur a prezident Osmeña vstupujú na breh ostrova Leyte, 20. októbra 1944 Japonci sa na okupovaných územiach snažili vybudiť nacionalizmus namierený proti starým koloniálnym pánom. Na Filipínach nechali vyhlásiť republiku a do jej čela postavili José P. Laurela. Filipínci to ale neakceptovali. Chápali dobre, že republika je iba bábkovým štátom a po celú vojnu viedli tuhý odboj partizánskeho charakteru. Vďaka tomu na konci vojny kontrolovali Japonci len dvanásť zo 42 filipínskych provincií. Niektoré odbojové skupiny si však osvojili komunistickú ideológiu a po vojne sa stali nebezpečné aj pre filipínsku vládu. Medzi nich patrila najmä skupina Hukbalahap, ktorá operovala na ostrove Luzon. V októbri 1944 sa na Filipínach vylodili Američania. Boje o Filipíny trvali až do úplného konca vojny a Filipínci za ne zaplatili státisícami mŕtvych. Filipíny prišli celkovo za vojny asi o milión ľudí. Navyše hlavné mesto Manila bolo po konci bojov v troskách.


Bitka o Dien Bien Phu

Context: Záver Počas bojov sa rozmohlo vo Francúzsku hnutie žiadajúce ukončenie bojov v Indočíne. Francúzska vláda začala v Ženeve vyjednávať so zástupcami komunistického Vietnamu. Ženevská konferencia trvala od apríla do 21. júla 1954. Za Francúzsko viedol rozhovory Pierre Mendès France. Po porážke pevnosti Francúzi súhlasili s odchodom z krajiny. Vietnam sa mal na základe dohody rozdeliť na dve časti (komunistický sever a protikomunistický juh), v ktorých mali prebehnúť demokratické voľby. Demokratické voľby sa však nakoniec na juhu nikdy nekonali a medzi severným a južným Vietnamom prepukol postupne konflikt známy ako Vietnamská vojna.


Francúzska Indočína

Context: Introduction  Francúzska Indočína (, ) bolo územie patriace k francúzskej koloniálnej ríši v juhovýchodnej Ázii na polostrove Zadná India. Kolónia Francúzska Indočína bola federáciou skladajúcou sa zo štyroch hlavných koloniálnych protektorátov: Tonkinu, Annamu, Kambodže a Laosu a jednej priamej francúzskej kolónie Kočinčíny. Hlavným mestom Francúzskej Indočíny bol Hanoj.


Inkská ríša

Context: Introduction Inkská ríša (1438 – 1527 po Kr.) Inkská ríša (staršie Inská ríša ) alebo Ríša Inkov bol štát v predkolumbovskej južnej Amerike v rokoch asi 1200 až 1533. Ríša Inkov bola najväčším štátom predkolumbovskej Ameriky. Keď prví španielsky conquistadori prišli na andské územie, tiahla sa 4000 kilometrov pozdĺž tichomorského pobrežia a obývalo ju asi 10 miliónov ľudí. Siahala od juhu súčasnej Kolumbie až po juh Čile. Podľa inkskej tradície vznikla inkská ríša zhruba okolo roku 1200 a založil ju legendárny Manco Capac (I.). Prvými vládcami Inkov boli náčelníci vládnuci malému územiu okolo Cuzca. Inkovia sa spojili s ďalšími etnickými skupinami a vytvorili konfederáciu Cuzco, kde boli pravdepodobne najdynamickejším prvkom. Keď sa im podarilo získať kontrolu nad touto konfederáciou, začali koncom 14. a začiatkom 15. storočia dobývať susedné údolia. Tento prechod od agresívnej, nájazdovej a plienivej politiky, ktorá sa bežne používala v centrálnych Andách, k politike čisto expanzívnej a dobyvačnej, sa pravdepodobne začal koncom panovania Inku Viracochu, okolo roku 1400. Historické (t. j. už nie legendárne) obdobie Inkov sa začína vládou (tzv. deviateho inku) Pachacutiho (Paracuti; 1438 – 1471). Pri príležitosti pokusu o inváziu zo strany konfederácie Chankov – rivalskej mocnosti na severe, sústredil dezorganizované sily Inkov a zvíťazil. Krátko nato anektoval územia Chankov, zvrhol z trónu svojho otca a presadil sa ako vojenský organizátor odporu proti uchvatiteľom. Pachacuti sa pustil do série dobyvačných vojen. Zakrátko získal kontrolu nad veľkou časťou centrálnych Ánd vytvoriac ríšu štyroch štvrtí – Tawantinsuyu. Za jeho vlády bol zavedený kult boha slnka (Inti) a vznikli veľkorysé stavby a došlo k hospodárskemu rozmachu. V druhej polovici svojho panovania odovzdal časť moci svojmu synovi, budúcemu Inkovi Tupacovi Yupanquimu, ktorý nastúpil na trón v r. 1470. Tupac Yupanqui pokračoval v začatom diele svojho otca. Posilnil nadvládu Inkov na dobytých územiach, potlačil niekoľko vzbúr – napríklad vzburu bývalých kráľovstiev na náhorných plošinách panvy Titicaca, a rozšíril svoju moc až takmer po hranice andskej oblasti. Najväčšiu rozlohu ríša dosiahla za vlády jeho syna, jedenásteho inku Huayna Capaca (Wayna Capaca; 1493 – 1527) – na severe po rieku Ancasmayo, na juhu po rieku Maule. Ocitol sa na čele takej veľkej ríše, že musel založiť druhé hlavné mesto Tumibambe, na severe dnešného Ekvádoru, aby mohol riadiť podrobené ekvádorské pobrežia a severné oblasti. Huayna Capac sa už do prvého hlavného mesta ríše Cuzca nevrátil. Zomrel v r. 1527 v Quite následkom epidémie európskeho pôvodu, ktorá sa sem dostala pred príchodom španielskych dobyvateľov. Po jeho smrti (1527) bojovali o moc jeho synovia: dvanásty inka Huascar (opieral sa o tradičnú elitu v Cuzcu) a Atahualpa (opieral sa o vojsko v severných provinciách). Vojna, ktorú viedli tieto dve strany, trvala 5 rokov. Atahualpa roku 1532 Huascara zosadil. Španieli pod vedením F. Pizarra tu pristáli v roku 1531 a keďže práve prebiehala spomínaná občianska vojna, ríšu veľmi rýchlo dobyli a Atahualpu v Cajamarce na severe Peru zajali a v roku 1533 po Huascarovej smrti popravili. Španielmi dosadený inka Manco Capac II. po istom čase (1536) zorganizoval povstanie a v horskej oblasti Vilcabamba zorganizoval tieňové kráľovstvo. Toto zaniklo roku 1572, kedy bol zajatý a popravený jeho posledný vládca Tupac Amaru I.


India

Context: Politika a zahraničné vzťahy Súbor:Putin shakes hand with Modi at the 6th BRICS summit.jpeg|náhľad|Naréndra Módí a Vladimir Putin na summite BRICS Na čele krajiny stojí Indická národná kongresová strana (INC), ktorá si udržuje svoj vplyv už od vzniku nezávislej Indie. INC, často vedená členom rodiny Nahru – Gándhi, sa tešila parlamentnej väčšine s výnimkou krátkych období počas 70. a 80. rokov. Medzi rokmi 1996 a 1998 nastalo obdobie politickej nestability a vláda bola najprv zostavená pravicovou nacionalistickou stranou Bharatija Džanata (BJ) a neskôr ľavicovou koalíciou Spojený front (United Front). V roku 1998 BJ s menšími regionálnymi stranami vytvorila Národnú demokratickú alianciu (NDA) a stala sa prvou nekongresovou stranou, ktorá dokončila celé päťročné volebné obdobie. Vo voľbách v roku 2004 zvíťazila Národná kongresová strana a získala dostatočný počet kresiel, aby mohla vytvoriť koalíciu s pomocou ľavicových strán. India si udržuje priateľské vzťahy s väčšinou krajín, no roky, ktoré nasledovali po vyhlásení nezávislosti, sú poznačené neustálymi konfliktami s Pakistanom a Čínou o územie Kašmíru a Arunáčalpradéšu. Počas Studenej vojny sa India pokúsila udržať si svoju neutralitu a bola jedným zo zakladajúcich členov Hnutia nezúčastnených krajín. Po čínsko-indickej vojne v roku 1962 sa zlepšili vzájomné vzťahy Indie so Sovietskym zväzom, čo ale narušilo vzťahy so Spojenými štátmi. Stav sa opäť ustálil po skončení Studenej vojny. Súčasne priateľské ponuky predkladané Indickou vládou posilnili vzťahy so Spojenými štátmi, Čínou a Pakistanom. V ekonomickej sfére má India blízky vzťah s inými rozvojovými krajinami v Južnej Amerike, Ázii a Afrike, špeciálne s Brazíliou a Mexikom. India je taktiež zakladajúci člen OSN a do veľkej miery prispela k úspechu operácií OSN prebiehajúcich na štyroch kontinentoch. Viac ako 55 000 indických príslušníkov bojových a policajných síl slúžilo v 35 mierových misiách Spojených národov.


20. roky 21. storočia

Context: Očakávané udalosti  podľa odhadov OSN India predbehne Čínu a stane sa najľudnatejšou krajinou sveta


Prvá indočínska vojna

Context: Introduction  Prvá indočínska vojna (iné názvy: indočínska vojna , vietnamsko-francúzska vojna , francúzsko-vietnamská vojna ) bol ozbrojený konflikt medzi francúzskou koloniálnou správou a komunistickou Ligou za nezávislosť Vietnamu trvajúci od 19. decembra 1946 do 1. augusta 1954, ktorý skončil odchodom Francúzov z Indočíny. Francúzske sily v bojoch predstavoval predovšetkým francúzsky ďalekovýchodný expedičný zbor, ktorý podporovala Vietnamská národná armáda bábkového cisára Bảo Đạia. Povstaleckú armádu tzv. Viet Minh viedol Ho Či Min a gen. Võ Nguyên Giáp. Väčšina bojov sa odohrala v Tonkine v severnom Vietname ale boje menšej intenzity zasiahli prakticky celú krajinu a tiež susedný Laos a Kambodžu.


Útok na Pearl Harbor

Context: Predohra Kým väčšina Američanov s obavami sledovala priebeh vojny v Európe, v Ázii sa zvyšovalo napätie. Japonsko sa chytilo výhodnej príležitosti zlepšiť svoju strategickú pozíciu a trúfalo vyhlásilo „nový poriadok“, podľa ktorého chcelo hegemonisticky vládnuť nad celým Tichým oceánom. Británia, ktorá zápasila s nacistickým Nemeckom o prežitie, nebola schopná postaviť sa na odpor, odtiahla zo Šanghaja a dočasne uzavrela Barmskú cestu. V lete roku 1940 Japonsko získalo od slabej francúzskej vlády vo Vichy právo používať letiská v Indočíne. Do septembra sa Japonci pripojili k Osi Berlín-Rím. Spojené štáty na odvetu vyhlásili embargo na vývoz železného šrotu do Japonska. Zdalo sa, že Japonci by sa mohli obrátiť na juh, aby získali zdroje ropy, cínu a kaučuku v britskej Malajzii a holandskej Východnej Indii. V júli 1941 Japonci okupovali zvyšok Indočíny; Spojené štáty reagovali tým, že zmrazili japonské fondy. V októbri 1941 sa stal predsedom japonskej vlády generál Hideki Todžo. V polovici novembra vyslal do Spojených štátov osobitného vyslanca, aby sa stretol s ministrom zahraničných vecí Cordellom Hullom. Japonsko okrem iného žiadalo, aby Spojené štáty uvoľnili japonské fondy a zastavili námornú expanziu v Tichomorí. Hull súhlasil s uvoľnením zmrazených fondov za podmienky, že Japonci odídu z Číny a Indočíny. Japonci žiadali dvojtýždňovú lehotu na zváženie návrhu, ale 1. decembra ho napokon odmietli. 6. decembra sa Roosevelt obrátil priamo na japonského cisára Hirohita. Rozhovory však už ďalej nepokračovali. Ďalší deň japonské námorníctvo napadlo americkú základňu v Pearl Harbore.


Prvá čínsko-japonská vojna

Context: Introduction  Prvá čínsko-japonská vojna (1894 – 1895) bolo konflikt medzi čínskou dynastiou Čching a japonskou dynastiou Meidži o nadvládu nad územím Kórejského polostrova. Konflikt skončil veľkou prehrou Číny, ktorá stratila nielen svoj vplyv v Kórei, ale tiež Taiwan a postavenie prvej ázijskej veľmoci, ktoré prevzalo Japonsko. Vojna nepriamo položila základ rusko-japonskej vojny. Ruské impérium totiž nielenže využilo oslabenie Číny a čínsko-japonskú vojnu k ovládnutiu časti Mandžuska, ale dokonca i k tomu, aby s podporou Francúzska a Nemecka prinútilo Japonsko, aby mu predali Port Arthur, ktorý mu Čína v mierovej zmluve dala.


Vietnamská vojna

Context: Introduction  Vojna vo Vietname (iné názvy: vietnamská vojna , druhá indočínska vojna ) bol ozbrojený konflikt, ktorý medzi rokmi 1964 a 1975 (za vlád amerických prezidentov Lyndona Johnsona, Richarda Nixona a Geralda Forda) prebiehal ako pozemná vojna v Južnom Vietname a hraničných oblastiach Kambodže a Laosu, a ako letecká vojna (operácia Rolling Thunder a ďalšie) nad Severným Vietnamom. Vo Vietname je tento konflikt známy ako Americká vojna . Intervencia USA vo Vietname znamenala vlastne len poslednú eskaláciu tridsaťročného ozbrojeného konfliktu, ktorý sa začal v rokoch 1945 až 1946 odporom vietnamských povstalcov (ktorí cez druhú svetovú vojnu bojovali proti Japoncom) a neskôr proti zotrvaniu resp. návratu francúzskej koloniálnej nadvlády (pozri aj vojna v Indočíne). Preto sa často udávajú aj iné dátumy začiatku Vietnamskej vojny, najčastejšie rok 1957 či 1954.


Indočínska vojna

Context: Introduction  Indočínska vojna (v druhom a treťom vyzname aj indočínske vojny ) môže byť: prvá indočínska vojna prvá indočínska vojna + druhá indočínska vojna prvá indočínska vojna + druhá indočínska vojna + tretia indočínska vojna


Bitka pri Asane

Context: Pozadie V júli 1894 vyslala Čína svoje expedičné jednotky do Kórei, kde sa mali podieľať na potláčaní ľudového povstania vedeného sektou Tonghak. K rovnakému postupu sa však odhodlalo aj Japonsko, ktoré taktiež vyslalo svoje jednotky do Kórey. Keďže Japonsko i Čína považovali Kóreu za svoju sféru vplyvu, bolo v Tokiu rozhodnuté vyvolať ozbrojený konflikt s čínskymi jednotkami a vychýliť tak misky váh na japonskú stranu.


Gulag (1930 – 1960)

Context: Pracovné trestanecké tábory existovali v Rusku už pred nástupom boľševikov k moci, ale nepomerne väčší rozmer (počtom väzňov) nadobudli až od roku 1929 s vrcholom okolo roku 1950. Veľké množstvo sovietskych občanov bolo odsúdených na nútené práce v gulagoch najmä počas vlády Josifa Stalina, ich počet neskôr počas vlády Georija Malenkova, Nikitu Chruščova a ďalších postupne klesal. V období po Stalinovej smrti (1953) do XX. zjazdu komunistickej strany bola väčšina bezdôvodne odsúdených politických väzňov z pracovných táborov prepustená. Tábory ďalej fungovali ako klasické trestanecké kolónie. Politickí väzni ako takí v krajine ďalej existovali a mnohí boli naďalej nemilosrdne prenasledovaní, masové zatýkanie a fyzická likvidácia neopodstatnene zatknutých osôb však po smrti Stalina stratila svoj brutálny charakter.


Gulag (1930 – 1960)

Context: Princíp gulagov Gulagy boli miestom výkonu trestu. Tomu zodpovedalo aj sociálne zloženie väzňov: osoby zvyknuté na fyzickú prácu (kulaci - bývalí statkári; osoby, ktoré porušili trestné právo a podobní) ťažkí kriminálnici osoby nezvyknuté na fyzickú prácu odsúdené pre politické alebo náboženské príčiny Úmrtnosť väzňov v gulagoch v rokoch 1934 – 40 bola 4 – 6-krát vyššia ako priemerná úmrtnosť v Sovietskom zväze. Podľa odhadov zomrelo v rokoch 1930 – 1953 v gulagoch asi 1,76 milióna väzňov, asi polovica z nich počas prvých 3 rokov nemeckého vpádu do krajiny. Spolu s väzňami z pracovných kolónii a zvláštnych sídel dosahuje počet obetí číslo 2 749 163, avšak viaceré zdroje toto číslo považujú za stále neúplné. Sovietske a ruské zdroje uvádzajú nasledovné počty väzňov v gulagoch: v rokoch 1937 - 1953 - 17 miliónov osôb v rokoch 1929 - 1953 - 21,6 milióna osôb v rokoch 1935 - 1941 - 19,8 milióna osôb Na rozdiel od nacistických vyhladzovacích táborov gulag predstavoval skôr tábory, kde boli väzni nútení pracovať, avšak podmienky boli v rôznych oblastiach odlišné a niektoré pracovné tábory predstavovali skutočné tábory smrti, kde zomierala veľká časť väzňov. Vysoká úmrtnosť bola spôsobená najmä v dôsledku chorôb, často v spojení s odoprením lekárskej starostlivosti, hladu a nevhodných pracovných podmienok. Väzni v táboroch museli nezriedka pracovať až 16 hodín denne či dokonca viac s minimom stravy, bez vhodného náradia, bez skúseností a za daných podmienok s nesplniteľnými normami. Kto normu nesplnil, často nedostal svoj prídel jedla prípadne mu bol prídel zmenšený. Dozorcovia smeli s väzňami zaobchádzať svojvoľne (jedinou podmienkou bolo, aby výrazne neklesla produkcia). Často sa pracovalo v mraze bez patričného oblečenia. Vo väčšine táborov nebola úmrtnosť väzňov výrazná, tragédiou mnohých neodôvodnene odsúdených však bolo, že ako inteligencia neboli zvyknutí na namáhavú fyzickú prácu a systému táborov postupne podľahli. Hlavnou úlohou gulagu bola ťažba surovín a stavba náročných projektov, ako bol napr. Bielomorsko-baltský kanál.


Nacistický vyhladzovací tábor

Context: Introduction Smery masových deportácií do nacistických koncetračných táborov Nacistické vyhladzovacie tábory boli koncentračné tábory založené nacistami počas druhej svetovej vojny, ktorých zvláštnou úlohou bolo hromadné vyvražďovanie prenasledovaných osôb nepohodlných pre nacistov. Väčšinu obetí tvorili Židia, príslušníci slovanských národov (Poliaci, Rusi, Ukrajinci, Srbi), Rómovia, ideologických nepriateľov nacizmu – predstaviteľov demokracie či komunistov, niektorých náboženských menšín ako napr. Svedkov Jehovovych, prípadne aj homosexuálov. Na rozdiel od niektorých pracovných, či zajateckých táborov, ktoré bolo možné na základe vysokej úmrtnosti väzňov tiež v určitom zmysle považovať za vyhladzovacie, boli čisto vyhladzovacie tábory typické hromadným vraždením, ktoré je označované za priemyselné. Timothy Snyder takýto tábor označuje termínom továreň na smrť. Prvé vyhladzovacie tábory boli založené na území okupovaného Poľska (Generálny gouvernement) alebo poľských územiach pričlenených k Tretej ríši, v roku 1941. So systematickým vyvražďovaním v nich sa začalo v roku 1942. Išlo o tábory: Chelmno (nem. Kulmhof), Vyhladzovací tábor Bełżec, Sobibór, Treblinka, Majdanek a Auschwitz II - Birkenau. Za ďalšie vyhladzovacie tábory je považovaný Jasenovac v Chorvátsku, Malyj Trostenec v Bielorusku. Iba vyhladzovaciu funkciu plnili prvé štyri z menovaných táborov, Majdanek a Osvienčim plnili zároveň funkcie koncentračných táborov, takže (podstatne menšia) časť väzňov bola určená pre otrockú prácu. Termín vyhladzovací tábor sa začal používať až po 2. svetovej vojne, samotní nacisti sa snažili ich skutočné určenie maskovať.


Koncentračný tábor

Context: Účel existencie Slúžiť môže rôznym cieľom: od miesta dočasnej izolácie osôb, o ktorých osude sa rozhodne neskôr, cez tábor nútenej práce teda, de facto, otrockej, až po miesto fyzickej likvidácie uskutočňovanej rôznymi metódami. Pojem koncentračného tábora je široký: od typu obvyklého väzenia vo forme barakov na oplotenom a stráženom území, po „továrne na smrť“ teda miesto koncentrácie ľudí pred ich úmyselnou záhubou v špeciálne preto skonštruovaných zariadeniach na zabíjanie (hlavne plynových komorách), a neskôr likvidácii tiel (krematórium). Ten najhorší druh koncentračných táborov, nazývaných tiež vyhladzovacími tábormi, bol vytváraný predovšetkým tesne pred druhou svetovou vojnou a počas nej hitlerovským Nemeckom. Nemecký názov bol Konzentrationslager , v skratke KL (neskôr KZ). Veľká časť z nich bola vyhladzovacími tábormi, s čím sa pojem „koncentračný tábor“ najmä v Poľsku v značnej miere stotožnil. V súčasnosti je názov koncentračný tábor považovaný za eufemizmus a ako synonymum je používané vyhladzovací tábor , pretože tábory vykonávali genocídu. Aj keď koncentračné tábory primárne neslúžia na zabíjanie internovaných ľudí, obvykle súvisia v menšej, alebo väčšej miere s porušovaním ľudských práv, najmä zákonov o spravodlivom súdnom procese. V podstate druhom koncentračných táborov s pomerne miernou disciplínou sú internačné tábory, rovnako slúžiace na dočasnú koncentráciu obyvateľstva.


Nacistický vyhladzovací tábor

Context: Dejiny vzniku nacistických vyhladzovacích táborov Proces hromadného vraždenia pôvodne začal na východnom fronte vznikom jednotiek Einsatzgruppen. Celkovo existovali počas vojny 4 takéto jednotky (A, B, C a D), každá mala do 1 000 mužov. Oddiely oficiálne spadali pod SD a Sipo. Každej nemeckej skupine armád bola pridelená jedna takáto špeciálna skupina. Ich úlohou bolo masakrovať Židov, členov Komunistickej strany a Rómov, či iných nepriateľov nacistickej ideológie. Takto došlo k jednému z najväčších masakrov v novodobých dejinách, keď v priebehu jedného septembrového týždňa roku 1941 Einsatzgruppen povraždili 33 771 židovských mužov, žien a detí, ktorých telá nahádzali do rokliny Babij Jar blízko Kyjeva na Ukrajine. Celkovo bolo na tomto mieste povraždených asi 100 000 osôb, okrem rasovo prenasledovaných išlo najmä o sovietskych vojnových zajatcov. Takéto vraždenie však bolo časovo veľmi náročné a vyžadovalo početné popravčie čaty. Onedlho začali nacisti aplikovať aj ďalšie metódy, ako bolo dusenie v automobiloch (tzv. dušegubkách), ktorých výfukové plyny boli odvádzané do utesnenej zadnej časti, kde umiestnili osoby určené na likvidáciu. Nacisti sa jednak snažili zefektívniť proces vyhladzovania (šetriť náklady, počet ľudí zapojených do procesu vraždenia a pod.) a tiež urobiť vraždenie morálne jednoduchším pre vrahov tak, že oddelili obeť od vraha. Pri masovom strieľaní totiž niekedy dochádzalo k srdcervúcim scénam, ktoré mali negatívny dopad na morálku jednotiek vykonávajúcich popravy. Predpokladá sa, že jednotky Einsatzgruppen povraždili asi 1 milión osôb. Buchenwalde 20. januára 1942, sa stretli viacerí nacistickí pohlavári vo Wannsee blízko Berlína, aby prediskutovali svoje videnie židovskej otázky. Toto stretnutie je známe ako konferencia vo Wannsee. V priebehu 90 minút sa dohodli na pláne likvidácie Židov, ktorí sa nachádzali v krajinách pod kontrolou nacistického Nemecka. Okamžitá likvidácia sa mala vzťahovať najmä na osoby, ktoré neboli vhodné na ťažkú prácu. Muži a ženy, ktorí boli na prácu vhodní, boli nútení otrocky pracovať, za nedostatku adekvátne výživnej stravy, čo malo za následok buď priamo smrť, alebo zhoršenie pracovných výkonov, ktoré boli bedlivo sledované. Takíto práce neschopní boli zvyčajne tiež popravovaní. Administratívnu kontrolu nad tábormi malo vedenie SD, kde pri tejto činnosti zohrával významnú funkciu Adolf Eichmann. Samostatnou kapitolou vo vyhladzovacích táboroch boli zlé hygienické podmienky, únava z ťažkej fyzickej práce spojené s nedostatočnou stravou, ktoré si medzi väzňami žijúcimi v preplnených, špinou a všami zamorených barakoch spôsobovali epidémie rôznych chorôb, predovšetkým však škvrnitého týfusu. Nacistickí lekári v táboroch tieto epidémie zámerne podporovali, resp. proti nim neviedli systematickú ochranu, pretože takáto likvidácia väzňov bola jednou z najlacnejších. Novým prostriedkom likvidácie sa v priebehu roku 1942 stali plynové komory, v ktorých bola na obete sypaná jedovatá látka na báze kyanovodíka, označovaná Cyklón B. Táto látka sa pôvodne dodávala do táborov ako insekticíd na boj proti všiam, na ktorý sa však v praxi nebola používaná. Na zabíjanie sa používal aj oxid uhoľnatý, ktorý sa rozvodmi vháňal zo spaľovacích motorov do komôr (Bełżec). Plynové komory boli zväčša upravené ako veľké sprchy, aby u novopríchodzích do tábora, nevyvolávali žiadne obavy. Po usmrtení všetkých osôb v plynovej komore, boli ich ostatky maximálne zužitkované. Zvláštne oddiely väzňov, označované ako Sonderkommando, mali za úlohu odoberať zlaté zuby a vlasy mŕtvych. Následne boli mŕtve telá presunuté do blízkych krematórií, kde ich spaľovali v peciach. Príslušníci Sonderkommanda pri vkladaní mŕtveho tela do pece krematória v tábore Majdanek Vyhladzovacie tábory Treblinka, Bełżec a Sobibór začali fungovať počas operácie Reinhard, krycieho názvu vyvražďovania poľských Židov. Auschwitz II bol súčasťou osvienčimského komplexu pracovných táborov, podobne ako Majdanek. Tábory postavené pre akciu Reinhard ale tiež Chełmno boli zvlášť určené pre vyhladzovanie, boli vystavené zvlášť na to, aby v nich bolo možné vraždiť veľké množstvá ľudí, v priebehu niekoľkých hodín po ich príchode. Jedinými väzňami, ktorí v tábore neboli okamžite usmrtení, boli tí, ktorí boli použití počas procesu likvidácie – na vyberanie mŕtvych tiel z plynových komôr a ďalšie činnosti až do ich následnej kremácie. Preto boli tieto tábory pomerne malé, a poskytovali iba malé ubytovacie kapacity, transportované osoby boli preto najčastejšie presvedčené, že je tábor iba dočasnou prestupnou zastávkou na ceste ďalej na východ do pracovných táborov.


Deutsche Ausrüstungswerke

Context: Zdroje  Kategória:Nacistické koncentračné tábory Kategória:Holokaust


Gulag (1930 – 1960)

Context: Velitelia správy táborov  F. I. Eichmans (apríl — jún 1930) L. I. Kogan (do 9. júna 1932) M. D. Berman (do 16. augusta 1937) I. I. Ilner (do 16. novembra 1938) G. V. Filaretov (do 18. februára 1939) V. V. Černyšov (do 26. februára 1941) V. G. Nesedkin (do 2. septembra 1947) G. P. Dobrynin (do 31. januára 1951) I. I. Dolgich (do 5. októbra 1954) S. J. Jegorov (do 4. apríla 1956) P. N. Bakin (do 6. mája 1958) M. N. Cholodkov (do 13. júna 1960) D.Urbanová (od 28.január


Veľký teror

Context: Dohra a dôsledky Pamätník obetí stalinských čistiek v meste Vorkuta. Za koniec veľkého teroru je považovaný Dekrét Sovnarkomu (sovietu národných komisárov) a Ústredného výboru strany „O zatýkaní, dozore prokuratúry a vedení vyšetrovania“ zo 17. novembra 1938. Dekrét likvidoval väčšinu neštandardných justičných orgánov a ukončil všetky masové operácie. Nariadenia o zrýchlenom vyšetrovaní boli kategoricky zakázané, na akýkoľvek zatykač bol potrebný súhlas prokurátora. Stalinské represie sa však celkom nekončili, ich realizácia však už nebola taká krvavá a brutálna ako predtým. V zahraničí boli politické procesy často chápané ako Stalinov správny krok a zbavovanie sa skutočných nepriateľov štátu. Nezmyselné obvinenia starých boľševických vodcov židovského pôvodu zo sympatii k nacistom dokonca bralo veľa ľudí vážne, napriek tomu, že to boli úplné nezmysly. Iní chápali toto jednanie ako exces, ktorý bolo možné tolerovať, pretože sa sovietsky režim zatiaľ ostro vyhraňoval voči nacizmu a fašizmu. Čistky upevnili Stalinovu moc v krajine. Zároveň oslabili krajinu po vojenskej stránke, keďže mali za následok likvidáciu veľkej časti skúseného dôstojníckeho zboru, čo malo veľmi negatívny vplyv počas nasledujúcej sovietsko-fínskej a hlavne sovietsko-nemeckej vojny. Z kontrarevolučnej činnosti boli v druhej polovici 30. rokov v ZSSR obvinené desiatky tisíc nevinných ľudí. Veľká časť z nich bola odsúdená na dlhoročné tresty v pracovných táboroch GULAG, kde boli nútení pracovať ako drevorubači v odľahlých oblastiach krajiny, či pri stavbách veľkých priemyselných a transportných projektov (Bielomorsko-baltský kanál, kanál Moskva-Volga, výstavba niektorých častí moskovského metra). Odhady počtu obetí čistiek počas tzv. veľkého teroru sa rôznia. Podľa niektorých zdrojov môžu dosahovať až 1,5 milióna mŕtvych. Podľa archívnych správ NKVD, neskôr KGB a väčšiny zdrojov je však toto číslo nižšie. Keďže bolo celkovo zatknutých 1 372 329 osôb, z ktorých 681 692 bolo zastrelených, v táboroch v rokoch 1937 – 1938 zahynulo 115 922 osôb. Stalinov teror sa opäť rozbehol po napadnutí krajiny nacistickým Nemeckom v roku 1941. V zmätkoch boli na veľa miestach západnej časti ZSSR vraždení väzni, pri ktorých hrozilo, že sa dostanú do rúk Nemcov, ktorí by ich mohli využiť vo svojom vojnovom úsilí. Pre vojnové obdobie bolo príznačné aj zhoršenie podmienok v táboroch Gulag a najväčšia úmrtnosť v týchto zariadeniach. Ďalšie stupňovanie Stalinovho teroru sa postupne prehlbovalo po skončení druhej svetovej vojny (napr. prípad lekárov) a bolo zastavené až jeho smrťou v roku 1953.


Sovietski vojnoví zajatci počas druhej svetovej vojny

Context: Použitie zajatcov vo vojne na strane Nemecka Mnohí zajatci, ktorí sa dostali do zajateckých táborov čoskoro pochopili, že nádej na prežitie v takýchto podmienkach je minimálna. Tým, ktorí sa chceli vyhnúť ťažkej nútenej práci alebo ohrozeniu infekčnými chorobami, v priebehu vojny nacisti umožnili zlepšiť svoje podmienky vstupom do pomocných jednotiek, títo boli Nemcami označovaní ako tzv. Hilfswilliger a neskôr aj do Ruskej oslobodeneckej armády, ktorú viedol Andrej Vlasov, sovietsky generál, ktorí v zajatí prešiel na nemeckú stranu.


Vyhladzovací tábor Treblinka

Context: Počet obetí a porovnanie s inými tábormi V roku 1965 vydal historik Helmut Krausnick z Ústavu pre súčasné dejiny v Mníchove štúdiu hovoriacu o asi 700 000 obetiach. Neskoršia práca dr. Wolfganga Schefflera odhadovala počet obetí na 900 000. Podľa informácii Poliaka Franciszka Ząbeckeho, ktorý riadil prevádzku blízkej železničnej stanice v obci Treblinka, kadiaľ prechádzali všetky vlaky do tábora, a denne si zaznamenával informácie o prichádzajúcich vlakoch, možno usudzovať, že v tábore pripravili o život až 1,2 milióna ľudí. Podľa súčasných odhadov bolo vo vyhladzovacom tábore Treblinka II zavraždených počas vojny 870 000 až 925 000 ľudí. Tento počet nezahŕňa úmrtia z tábora nútených prác Treblinka I, kde však nebolo nikdy sústredených väčšie množstvo väzňov. Väčšinu obetí predstavovali Židia z Poľska, ZSSR, Rakúska, Grécka, Macedónska, Slovenska, Česka, Francúzska a Juhoslávie. V tábore bolo zavraždených aj okolo 2000 Rómov. V roku 2001 bol Spojenom kráľovstve pri odtajňovaní starších spravodajských dokumentov nájdený aj telegram zachytený a dešifrovaný britskou rozviedkou 11. januára 1943. Tzv. Höfleho telegram oznamoval, do konca decembra 1942 bolo v tábore Treblinka II zlikvidovaných 713 555 Židov. Na základe tohto telegramu a ďalších odhadov na obdobie roku 1943 Jacek Andrzej Młynarczyk odhaduje, že v tábore bolo zavraždených 780 863 ľudí. Presný počet obetí je však ťažké odhadnúť. Tábory v Osviečime však fungovali oveľa dlhšie (máj 1940 – január 1945) a mali oveľa komplexnejšiu štruktúru (tri koncentračné tábory – Osviečim I, Osviečim II – Birkenau (Brzezinka), Osviečim III – Monowice, ako aj väčší počet špecializovaných pracovných táborov roztrúsených na ploche niekoľko desiatok kilometrov štvorcových). Tu všade umierali ľudia: boli popravení, utýraní, zavraždení pre zábavu strážcov, alebo podľahli vyčerpaniu či chorobám (najmä týfu a TBC). Čisto vyhladzovací charakter v Osviečimskom kontexte však mal len tábor č. II. Auschwitz-Birkenau so svojimi povestnými plynovými komorami a krematóriami.


Gulag (1930 – 1960)

Context: Introduction Rozšírenie táborov na území ZSSR. Gulag , presnejšie GULAG , () je skratka počiatočných názvov (pozri nižšie) sovietskej organizácie zodpovednej za správu (hlavných) pracovných trestaneckých táborov v ZSSR, ktorá existovala v rokoch 1930 – 1960; zároveň prenesene označenie pre zariadenia (tábory) a systém pod jej správou. Do gulagov sa nedostávali len obyvatelia ZSSR, ale aj zahraniční občania, či turisti. Podľa svedectiev život v gulagoch nebol dobre zabezpečený. Väzni a odsúdenci v týchto táboroch boli nútení pracovať 10-12 hodín denne, pravidelná strava nebola zabezpečená a nemohli dbať ani o svoje telo, hygienu a zdravie. Zatiaľ čo väzni koncentračných táborov gulag boli deportovaní na základe individuálnych a väčšinou falošných súdnych rozhodnutí, ľudia v táboroch GUPVI boli masívne prepravovaní do táborov pre nútenú prácu, pričom ich totožnosť považovali za nepodstatnú.


Stalinské represie

Context: Introduction  Stalinské represie boli masové represie, uskutočňované v ZSSR v 30. až 50. rokoch 20. storočia a sú spájané s J. V. Stalinom, diktátorom, ktorý v tomto období riadil krajinu. Najväčšie množstvo obetí si vyžiadali tresty občanov podľa odseku 58 Trestného zákona RSFSR z roku 1926 („kontrarevolučné zločiny“), ďalej obete masových akcií ako vysídľovanie a prenasledovanie statkárov tzv. kulakov, ktoré sa začalo v 30. rokoch a deportácie na základe národnostnej príslušnosti v 30. a 40. rokoch. Mnohí historici považujú stalinské represie iba za pokračovanie represií zo strany boľševikov v Sovietskom Rusku, ktoré sa začali po októbrovej revolúcii v roku 1917 (najhoršie z nich sú známe ako červený teror 1918 - 1922, alebo raskazačivanie). Pri týchto akciách sa obeťami nestali iba aktívni nepriatelia boľševikov, ale aj ľudia, ktorí pasívne nesúhlasili s ich politikou alebo boli celkom nevinní ale potrestaní boli kolektívne na základe sociálnych alebo národnostných kritérií. Represie mali aj sociálny charakter, boli namierené napr. aj proti príslušníkom bývalej cárskej polície, vedúcim činiteľom cárskej vlády, cirkevným hodnostárom, statkárom a podnikateľom. Niektorí iní autori, v zásade hlavne prívrženci ľavice, vrátane marxistov, ktorí sú považovaní za nepriateľov stalinizmu, napr. trockisti, považujú stalinské represie za krok sovietskeho vedenia, ktorým opustilo od politiky boľševizmu. Býva pri tom podčiarkované, že významnú časť obetí stalinských čistiek tvorili samotní členovia komunistickej strany, stranícki, sovietski alebo vojenskí činitelia a mnohé vedúce osobnosti. Zatiaľ čo červený teror, ktorý začali boľševici, možno odôvodniť aj na základe objektívnych historických podmienok občianskej vojny, ktoré spôsobili pritvrdenie konania všetkých politických strán, čo tiež viedlo k obdobnému správaniu nepriateľa - tzv. bielemu teroru a má teda príčiny na oboch stranách. Neskoršie konanie a politické represie v 20., 30. a 40. rokoch boli často založené na lživých a vykonštruovaných obvineniach. So začiatkom kolektivizácie poľnohospodárstva a urýchlenej industrializácie v 20. a 30. rokoch, rovnako po upevnení Stalinovej osobnej moci represie nadobudli masový charakter. Najväčší rozmach potom dosiahli v rokoch 1937 a 1938 počas veľkého teroru tzv. Ježovčiny, keď iba orgány NKVD (bez polície) zatkli 1,71 milióna občanov ZSSR a odsúdili na trest smrti zastrelením 724 tisíc z nich. Veľké množstvo obetí si vyžiadali popravy politických väzňov po začiatku druhej svetovej vojny. Možno k nim zaradiť masové popravy poľských vojnových zajatcov (Katynský masaker) aj popravy väzňov pri ústupe zo západných oblastí ZSSR v roku 1941. Politické represie a fyzická likvidácia odporcov režimu pretrvávali s rôznou intenzitou až do smrti Stalina v roku 1953. Odhaduje sa, že Stalinské represie si vyžiadali najmenej 16 miliónov životov obyvateľov Sovietskeho zväzu.


Babyn Jar

Context: Potrestanie zodpovedných V priebehu Norimberského procesu sovietska strana odhadovala počet povraždených osôb v rokline Babyn Jar na približne 100 000. Opierala sa pri tom o vyšetrovanie, ktoré prebiehalo priamo po oslobodení Kyjeva. Norimberský tribunál s príslušníkmi Einsatzgruppen odsúdil ako zodpovedného za vraždy P. Blobela, ktorý bol odsúdený na trest smrti a obesený v júni 1951. Generálmajor Kurt Eberhard, ktorý vydal príkaz na popravy, nebol nikdy súdený. Zomrel v roku 1947 v Stuttgarte. Veliteľ Kyjevskej polície Andrej Orlik bol pozbavený svojej funkcie ešte na konci roku 1941 a neskôr zavraždený neznámym útočníkom v Kyjeve v júli 1942. Generálny komisár mesta Kyjev Helmut Kvittsrau nebol nikdy súdený a zomrel v roku 1999.


Koncentračný tábor

Context: História táborov Mŕtve telá vyhladovaných väzňov koncentračného tábora Bergen-Belsen v masovom hrobe Prvé tábory vybudovali španielske úrady (1896) pre povstalcov na Kube, britské úrady (1899 – 1902) počas búrskych vojen pre „koncentráciu“ vidieckeho obyvateľstva nakloneného Búrom na ich lepšiu kontrolu, ako aj americké úrady (1900) na Filipínach. Masovo sa koncentračné tábory, z ktorých časť bola tiež vyhladzovacími tábormi, objavili v ZSSR už od začiatku existencie toho štátu (pozri gulag). Koncentračné tábory zriaďovala Nemecká imperiálna armáda už v 19. storočí v Afrike (napríklad v meste Lüderitz v terajšej Namíbii). Prvý nacistický koncentračný tábor v Dachau dal Adolf Hitler postaviť hneď po svojom nástupe k moci v roku 1933. Vo vypuknutí vojny v roku 1939 boli zriaďované najprv getá. Neskôr boli najmä na území Poľska a iných okupovaných štátov zriadených viacero nacistických vyhladzovacích táborov. Koncentračné tábory rôzneho druhu existovali v 20. storočí v mnohých štátoch po celom svete. V období po druhej svetovej vojne v Poľsku existovali koncentračné tábory NKVD pre vojakov hnutia odporu, tábory práce pre protikomunistickú mládež a tiež osôb nemeckého alebo ukrajinského pôvodu, ktoré sú klasifikované ako koncentračné tábory. Mnoho táborov bolo vybudovaných tiež po vojenskom prevrate v Grécku (1948 a 1967) a v Čile (1973).


Veľký teror

Context: Moskovské procesy Súbor:Radek s action.jpg|náhľad|Prokurátor Andrej Vyšinskij počas moskovských procesov. Prvý z veľkých tzv. divadelných procesov odohrávajúcich sa v Moskve sa uskutočnil 19. až 24. augusta 1936. Obžalobu viedlo Vojenské kolégium Vrchného súdu ZSSR, v ktorom hral veľkú úlohu žalobca Andrej Vyšinskij. Prvými obvinenými bolo 16 členov trockisticko-zinovievského teroristického centra. Hlavnými obvinenými boli Zinoviev a Kamenev, ktorým pôvodne Stalin sľúbil, že ich ušetrí. Obvinení boli zo spolupráce so západnými tajnými službami s cieľom zavraždiť Stalina a ďalších sovietskych vodcov. Pokusu o rozpustenie ZSSR a znovuobnovenie kapitalizmu a poškodzovania rôznych ekonomických odvetví. Okrem spomínaných obvinení ich obvinili z účasti na vražde Kirova. Obaja sa k obvineniam priznali. Štvavá propaganda sovietskych novín Pravda dokonca s úplnou vážnosťou obviňovala Zinovieva, Kameneva a Trockého, že sú nacisti, napriek tomu, že všetci boli židovského pôvodu. Druhý proces s tzv. paralelným antisovietskym trockistickým centrom trval od 23. do 30. januára 1937. Obvinených bolo 17 menej významných politických funkcionárov ako Karl Radek, Jurij Pjatkov a Grigorij Sokoľnikov. Boli uznaní vinnými zo špionáže pre Japonsko a Nacistické Nemecko. 13 z nich bolo zastrelených, ostatní odsúdení na dlhoročný pobyt v žalári. 18. februára spáchal samovraždu blízky Stalinov spolupracovník Sergo Orždonikidze. Koncom júla 1937 sovietske ministerstvo vnútra vydalo rozkaz č. 00447, ktorý mal za následok popravu viac než 79 000 osôb a 8 a viac ročné väzenie pre 190 000 ďalších. V septembri 1937 sa do spleti obvinení z laxnosti v jednaní s „trockistami“ dostal aj doterajší hlavný vykonávateľ čistiek Genrich Jagoda, ktorý sa začal zdráhať vykonávať nezmyselné prenasledovanie štátnych a straníckych predstaviteľov. Bol najprv zbavený funkcie a poverený vedením bezvýznamného Komisariátu spojov. V priebehu dvoch rokov bol zatknutý a spolu s radom svojich spolupracovníkov niekoľko mesiacov držaný vo vyšetrovacej väzbe a napokon popravený. Vo vedení NKVD ho nahradil Nikolaj Ježov, nedávno vymenovaný za jeho zástupcu. Práve nástup Ježova predznamenal novú vlnu perzekúcií, ktoré postihli široké masy obyvateľstva a stali sa v sovietskej spoločnosti známe ako tzv. ježovščina . Na základe predtým vydaných nariadení začali byť preventívne prenasledovaní kriminálni recidivisti, nebezpeční kriminálnici ale aj osoby potenciálne nebezpečné boľševickému režimu, ako boli bývali predstavitelia cárskeho štátneho aparátu (napr. bývali príslušníci polície, úradníci), bieleho (protiboľševického) hnutia, kulaci, predstavitelia cirkvi alebo osoby, ktoré sa vrátili z emigrácie. Policajné trojky dostali právo súdiť a likvidovať osoby týchto kategórii. Exhumácia obetí stalinského teroru v ukrajinskej Vinnici, počas nacistickej okupácie v roku 1943 cez druhú svetovú vojnu. Tretí proces, s tzv. pravicovo trockistickým blokom sa začal v marci 1938. Hlavným obvineným bol Nikolaj Bucharin, hlava Kominterny; Alexej Rykov, vedúci Sovietu ľudových komisárov a Genrich Jagoda, šéf NKVD a hlavný realizátor dovtedajších štátom organizovaných represií. Pojednávania všetkých moskovských procesov spravidla prebiehali podľa vopred dohodnutého plánu, porušovali práva na spravodlivý proces obvinených, boli narušením noriem justície a spravidla končili popravou obvinených. Podpisy Stalina, Vorošiolova, Kaganoviča, Ždanova a Molotova na zozname popravených počas čistiek v Leningrade. Procesy nepostihli iba Stalinovu opozíciu, ale aj členov Strany, ktorí kritizovali jej prácu, alebo okázalý životný štýl jej členov. Zároveň sa obrátila aj proti viacerým pracovníkom strany, ktorí mohli svojim okázalým životným štýlom stranu diskreditovať. Divadelné procesy boli dôsledne naplánované, venovali sa im zahraničné aj domáce médiá. Ich cieľom bolo zlikvidovať najvýznamnejších Stalinovych politických oponentov a boli dôležitou zámienkou pre ďalšie čistky v Strane a štátnom aparáte, ktoré nasledovali. V rokoch 1937 – 1938 začalo NKVD kampaň proti národnostným menšinám, hlavne Poliakom a roľníkom, čo opäť postihlo hlavne Ukrajincov a národnostné menšiny západu Európskej časti ZSSR, ale napr. aj Kórejcov na Ďalekom východe. Opäť začalo prenasledovanie presídlených kulakov najmä vo vyhnanstve na Sibíri, z obavy pred ich spoluprácou s Japonskom, ktoré viedlo svoje aktivity v Mandžusku. V súvislosti s rozkazom č. 447 pokračovali akcie NKVD, ktoré viedli k fyzickej likvidácii tisícov zaistených osôb. Celkovo bolo do novembra 1938, kedy bol Ježov odvolaný, zatknutých asi 1,5 milióna osôb pre kontrarevolučnú alebo protištátnu činnosť a asi 700 000 z nich bolo bez riadneho súdu popravených. Ostatní boli spravidla odsúdení na dlhoročné tresty v pracovných táboroch GULAG.


Gulag (1930 – 1960)

Context: Povedomie o existencii gulagov Správy o existencii gulagov sa mimo Sovietsky zväz dostali na prelome 20. a 30. rokov 20. storočia, ale do plného povedomia sa dostali až po Stalinovej smrti, počas éry Chruščova. Všeobecne známe sa stali po vydaní diel ruského spisovateľa Alexandra Solženicina, ktorý mal s gulagom priamu skúsenosť.


Koncentračný tábor Buchenwald

Context: Oslobodenie a použitie po 1945 Tábor objavili jednotky 3. americkej armády 11. apríla 1945, zaistila ho až nasledujúci deň 80. pechotná divízia, po tom, ako tábor opustila väčšina jeho stráží a kontroly sa chopili väzni, ktorí zostávajúce stráže premohli. Neskôr, medzi rokmi 1945 a 1950, tábor používala Sovietska okupačná armáda ako Zvláštny tábor č. 2. NKVD tu najprv internovala nacistických vojnových zločincov, neskôr ho pravdepodobne používala aj na držanie odporcov sovietskeho režimu.


Stalinské represie

Context: Osud organizátorov represií Počas stalinských čistiek zasahovali represie aj samotných organizátorov. V dôsledku toho mnohí organizátori i uskutočňovatelia represii vrátane predsedov NKVD G. G. Jagodu a N. I. Ježova, ktorí sa sami stali obeťami represií. Po smrti Stalina bolo zatknutých a odsúdených niekoľko pracovníkov štátnej bezpečnosti: L. P. Berija, V. G. Dekanozov, B. Z. Kobulov, A. Z. Kobulov, V. N. Merkulov, L. E. Vlodzimirskij, S. A. Goglidze, P. J. Mešik, L.P. Švarcman, M. D. Rjumkin, A.G. Leonov, a mnohí ďalší. Minister národnej bezpečnosti v rokoch 1946-1951 V. S. Abakumov bol zatknutý už počas Stalinovej éry, ale popravený až neskôr po jeho smrti. Stalin nebol v súvislosti s represiami nikdy súdený. Vedenie ZSSR však nemalo záujem spravodlivo odsúdiť všetkých organizátorov represií, pretože veľa jeho členov sa nich samo podieľalo. Po roku 1956 bolo obvinenie zo spoluúčasti na stalinských represiách používané v politickom boji na odstránenie vyšších straníckych činiteľov (napr. protistranícka skupina), no takéto prípady boli skôr ojedinelé a neviedli k trestnému stíhaniu, po roku 1964 sa takéto obvinenia neobjavovali vôbec.


Veľký teror

Context: Introduction Verdikt tzv. Trojky UNKVD Kalininskej oblasti, 27. decembra 1937 odsudzujúci Piotra Konstantinoviča Zinovieva (nar. 1894) na trest smrti zastrelením. Za agitáciu zameranú na podkopanie sovietskej vlády, šírenie provokatívnych fám o konci sovietskej moci a obnovení kapitalizmu. Veľký teror alebo veľká čistka alebo hovorovo ježovščina je označenie pre obdobie najmasovejších stalinských represií v ZSSR v rokoch 1937 - 1938. Čistky predstavovali masový teror proti príslušníkom Komunistickej strany, armády, štátnym činiteľom, inteligencii a rôznym iným vrátane politicky neangažovaným osobám v krajine. Realizované boli na základe rozkazov J. V. Stalina. Represie veľkej čistky sa zakladali na rozhodnutiach Politbyra CK VKP(b), ktoré boli prijaté v súlade so Stalinovou teóriou o posilnení orgánov diktatúry proletariátu pre boj s pozostatkami kapitalitstických tried a potrebe odstránenia osôb nepriateľských sovietskemu zriadeniu pomocou izolácie a fyzickej likvidácie. Počas obdobia veľkého teroru bolo z politických dôvodov v ZSSR odsúdených a zastrelených 681 692 ľudí. Odhaduje sa, že spolu s úmrtiami v pracovných táboroch GULAGu počet obetí teroru rokov 1937 - 1941 predstavuje asi 1 milión. Pri prenasledovaní prevažne domnelých nepriateľov ľudu bolo celkovo zatknutých 1,2 milióna členov Komunistickej strany, čo predstavuje až 1/2 jej členskej základne. Z nich bolo asi 50 000 prepustených na slobodu a 600 000 bolo zastrelených alebo zahynulo v táboroch. Napriek tomu, že boľševický plán na elimináciu nepriateľov sovietskeho systému môže na prvý pohľad pripomínať dôsledne pripravenú a dôkladne vykonanú sériu trestných operácii, bol teror v skutočnosti improvizovaný a namierený proti nejasne definovanej kategórii osôb a vykonávaný v podstate náhodným spôsobom. Termín veľký teror (v angl. origináli The Great Terror ; rus. Большой террор ) pre označenie udalostí v ZSSR použil anglo-americký historik Robert Conquest vo svojej knihe The Great Terror: Stalin’s Purge of the Thirties z roku 1968. Termín ježovčina (rus. Ежо́вщина ) známy v krajinách ZSSR bol odvodený mena šéfa NKVD N.I. Ježova, ktorý bol vykonávateľom čistiek v období ich vrcholu. Žiadne z týchto pomenovaní nebolo nikdy použité sovietskymi orgánmi.


Zoznam predsedov vlády Sovietskeho zväzu

Context: Predseda Rady ľudových komisárov ZSSR (od roku 1946 Rady ministrov)  Vladimír Iľjič Lenin (1923 – 1924) Alexej Ivanovič Rykov (1924 – 1930) Viačeslav Michajlovič Molotov (1930 – 1941) Josif Vissarionovič Stalin (1941 – 1953) Georgij Maximilianovič Malenkov (1953 – 1955) Nikolaj Alexandrovič Bulganin (1955 – 1958) Nikita Sergejevič Chruščov (1958 – 1964) Alexej Nikolajevič Kosygin (1964 – 1980) Nikolaj Andrejevič Tichonov (1980 – 1985) Nikolaj Ivanovič Ryžkov (1985 – 1991)


Kolektivizácia v Sovietskom zväze

Context: Priebeh Tisíce rodinných príslušníkov, vrátane žien, detí a neplnoletých boli pre odpor ku kolektivizácii za odvetu deportovaní. Ženy „kulakov“ pri práci v lese na severe krajiny. V roku 1928, po tom čo Stalin začal upevňovať svoju moc v boľševickej strane na úkor jej ostatných vodcov (odstránením Trockého, Zinovieva a Kameneva), krajina vyhlásila svoj prvý päťročný plán. Novými cieľmi bola industrializácia a získanie kontroly nad výrobou potravín, ktorá bola hlavne v rukách drobných a stredných roľníkov. Sovietsky režim spočiatku vykupoval od roľníkov potraviny (kontingenty) za štátom stanovené ceny a ďalej ich predával do zahraničia, čím získaval podstatnú časť financií na nákup drahých zahraničných priemyselných zariadení. Keď však neboli roľníci ochotní predávať štátu svoje produkty za nízke ceny, ohrozovali tak ďalšie pokračovanie Stalinových plánov. To mala pomôcť dosiahnuť kolektivizácia poľnohospodárstva. V pôvodnom pláne prvej päťročnice sa počítalo, že dobrovoľne ku kolektivizácii prikročí 16 - 18 % roľníkov. Plánu kolektivizácie od začiatku odporovali viacerí predstavitelia strany, napr. Bucharin. Štátny aparát nútil roľníkov aby sa pridali do poľnohospodárskych družstiev - kolchozov a sovchozov. Medzi roľníkmi to prirodzene vyvolalo odpor a kolektivizácia neprebiehala tak rýchlo ako sa očakávalo. Stalin v danej situácii obvinil roľníkov, ktorých sovietska propaganda nazývala kulakmi, z toho že sú vidieckymi boháčmi obohacujúci na úkor pracujúcej triedy. Pričom tvrdil, že kolektivizáciu podporuje väčšina chudobných roľníkov, čo však nebola pravda. 30. januára 1930 v dobe vrcholiacej kolektivizácie, vydalo Politbyro nariadenie „O spôsobe likvidácie kulackých hospodárstiev v regiónoch úplnej kolektivizácie“, v ktorom sa hovorilo o likvidácii kulakov ako triedy . Toto nariadenie delilo kulakov na 3 kategórie, podľa závažnosti ich protištátnej činnosti, pričom jedna z kategórií nemala žiadnu definíciu - ostatní kulaci . V krátkom období rokov 1929 - 1930 došlo k masovým deportáciám asi 380 000 rodín odporujúcich roľníkov, čo predstavovalo asi 1 800 000 osôb. Zväčša do pustých oblastí Sibíri a Kazachstanu bez infraštruktúry. Veľké množstvo ďalších bolo násilne presídlených v rámci svojich oblastí a krajov. V priebehu roku 1930 tak s kolektivizáciou pod tlakom súhlasilo asi 50 % všetkých roľníkov, čo znamenalo, že spolu s tými, ktorí tak urobili predtým tvorili asi 60 až 65 % všetkých roľníkov. Deportácie postupne prestali po roku 1933. 2. marca 1930 vyšiel v sovietskych novinách Pravda Stalinov článok Závrat z úspechu , v ktorom hovoril o potrebe umiernenejšej kolektivizácie, údajne pre jej doterajšiu implementáciu s prílišným entuziazmom, ktorý nebol na mieste. Veľa roľníkov následné oslabenie tlaku reagovalo tak, že asi 10 % z kolchozov vystúpilo. Odpor roľníkov nebol len pasívny, došlo aj k viacerým útokom na sovietskych predstaviteľov a vykonávateľov kolektivizačnej politiky. Až 800 takýchto prípadov muselo byť potlačených zbraňami. Tlak však opäť pokračoval najmä vysokými daňami pre tých, ktorí ďalej hospodárili sami a do roku 1939 bolo 90 % sovietskych poľnohospodárskych výrobcov sústredených v kolchozoch alebo sovchozoch. Výsledky kolektivizácie výrazne ovplyvnili neúrody, najmä v roku 1932. Neúroda bola zapríčinená objektívnou nepriazňou počasia, avšak aj celkovou apatiou roľníkov a neochotou pracovať v kolchozoch, tak ako predtým na vlastnej pôde. Predsedovia kolchozov však boli povinní odovzdať predom určené dávky úrody, čo malo neraz za následok aj chýbanie osiva na ďalší rok. Štát väčšinu obilia predal do zahraničia. Táto situácia viedla k hladomoru, ktorý sa prejavil hlavne na Ukrajine, Južnom Rusku - Povolží a Severnom Kaukaze a v Kazachstane - tradičných poľnohospodárskych oblastiach krajiny, kde boli dopady kolektivizácie a dekulakizácie najtvrdšie. Od hladu alebo na jeho následky zomrelo podľa rôznych odhadov asi 3 až 10 miliónov ľudí. Roľníkom bolo zakázané opúšťať hladové oblasti a informovanie o hladomore bolo považované za kontrarevolučnú a protištátnu činnosť. Nedostatok potravín sa však prakticky neprejavoval v mestách, kam množstvo ľudí z vidieka odchádzalo za prácou v nových továrňach.


Kolektivizácia v Sovietskom zväze

Context: Introduction Členovia komsomolu rekvirujú úrodu ukrajinskému roľníkovi, ktorý ju pred nimi skrýval na cintoríne. Kolektivizácia v Sovietskom zväze prebiehala ako proces spájania drobných roľníckych hospodárstiev do kolektívnych družstiev tzv. kolchozov alebo štátnych sovchozov. Rozhodnutie o kolektivizácii bolo vydané na XV. zjazde VKP(b) v roku 1927. Na väčšine územia krajiny prebiehala v rokoch 1928 - 1937; najintenzívnejšie v rokoch 1930 - 1933. V západných oblastiach Ukrajiny, Bieloruska a Moldavska, Estónsku, Lotyšsku a Litve kolektivizácia prebehla po ich začlenení do ZSSR v povojnovom období v rokoch 1949-1950. Začiatok kolektivizácie bol súčasťou prvého päťročného plánu. Jej oficiálnym cieľom bolo vytvorenie socialistických výrobných vzťahov na sovietskom vidieku, premena jednotlivých poľnohospodárskych výrobcov malého rozsahu na veľké produktívne podniky, čo malo sprevádzať Stalinom zavádzanú politiku masívnej industrializácie krajiny. Súčasťou kolektivizácie bol masívny odliv finančných, materiálnych a pracovných zdrojov z poľnohospodárskeho sektora do priemyslu. Bola preto efektívnym revolučným základom pre ďalší rýchly rast priemyslu, hlavne tým, že umožnila rýchlejšie prekonať jeho zaostalosť. Jednalo sa však o veľmi kontroverzný krok, ktorý si vyžiadal veľké materiálne, ľudské aj morálne škody. Kolektivizácia bola na mnohých miestach presadzovaná brutálnym až neľudským spôsobom, jej odporcovia označení ako tzv. kulaci boli postavení mimo zákon, deportovaní alebo popravení. Vo viacerých oblastiach násilné odnímanie obilia viedlo k hladomoru, ktorý si vyžiadal veľké množstvo obetí (odhady hovoria 3 - 8 miliónov). Rozvrat, ktorý kolektivizácia spôsobila na vidieku ťažko zasiahol tradičné komunity a hospodárenie, ktoré v konečnom dôsledku prestalo byť efektívne. V povojnovom období sa zo ZSSR, tradičného exportéra poľnohospodárskych produktov, stal ich importér.


Context: Súčasné názory na počty zajatcov  Ruské hodnotenia Po rozpade ZSSR boli v Rusku nielen odtajnené mnohé zdroje a dokumenty ale bola umožnená i otvorenejšia diskusia a výmena názorov medzi historikmi viacerých krajín. Podľa údajov Ministerstva obrany RF, z roku 2005, bolo počas Veľkej vlasteneckej vojny zajatých 4 559 000 sovietskych vojakov. Podľa historika M.V. Filimošina, počas Veľkej vlasteneckej vojny bolo nezvestných 4 559 000 sovietskych vojakov a ďalších 500 000 povolaných, ktorí ešte neboli evidovaní ako príslušníci ozbrojených síl. Podľa G.F. Krivošejeva, počas bojov s nacistickým Nemeckom bolo nezvestných 3 396 400 vojakov. Z nich sa 1 836 000 vrátilo a 1 783 000 zahynulo alebo emigrovalo. Tieto čísla však hlavne medzi osobami neoboznámenými so sovietskymi a nemeckými dokumentmi dodnes vyvolávajú pochybnosti. Nemecké hodnotenia Podľa nemeckých dokumentov z čias vojny, vydaných 1. mája 1944 vyzerali stavy sovietskych vojnových zajatcov takto: Štatút Počet(tisícov osoôb) % Nachádzajúci sa v táboroch 1053 20,4 Prepustených na slobodu alebozískaných pre vojenskú službu 818 15,9 Zahynulo v táboroch 1981 38,4 Ostatní: 1308 25,3 1. Utiekli 67 1,3 2. Popravení 473 9,1 3. zahynuli v zberných táboroch alebonezaregistrovaní 768 14,9 Spolu 5160 100


Vojnový zajatec

Context: Pozri aj  sovietski vojnoví zajatci počas druhej svetovej vojny


Kolektivizácia v Sovietskom zväze

Context: Dôsledky Propagandistický obraz socialistického realizmu Prvý traktor v dedine. Stalinom nariadená kolektivizácia poľnohospodárstva umožnila sovietskemu systému získať kompletnú kontrolu nad obyvateľstvom vidieka. Sovietska propaganda oslavovala jej výsledky v rôznych ohľadoch, najmä tým, že podporila industrializáciu finančne ako aj presunom veľkého množstva pracovnej sily z vidieka do miest. Analýzy však ukazujú, že náklady na kolektivizáciu v konečnom dôsledku ďaleko presiahli jej prínosy. Jej dopad na vidieku bol katastrofický. Úroveň produkcie obilia sa podarilo vyrovnať na hodnotu z pred roku 1928 až v roku 1940. Živočíšna výroba sa spamätávala ešte dlhšie a stav z roku 1928 dosiahla až v 50. rokoch. Percentuálne najvyššia produkcia potravín (až 25 %) na výmeru pôdy (2 - 3 % celkovej ornej pôdy) zostala na záhumienkoch, pôde, ktorú mohli pracovníci kolchozov obrábať ako vlastnú. Počas druhej svetovej vojny nacisti kolchozy na okupovaných územiach formálne zrušili, nezrušili však štátne sovchozy, ktoré využívali ďalej. Kolchozy nahradili podobnou, ľahko kontrolovateľnou formou hospodárenia, ktorú nazvali goschoz. Kolektivizáciu podľa sovietskeho vzoru aplikovalo aj viacero krajín, ktoré zostali pod sovietskym vplyvom po druhej svetovej vojne vo Východnej Európe. Medzi nimi aj Česko-Slovensko. Miery pri ich presadzovaní boli často tvrdé, k tragédii rozsahom podobnej ako tomu bolo v ZSSR však nedošlo.


Komunistický režim

Context: História Prvý komunistický štát vznikol v roku 1917 v Rusku. Vláda na čele s Leninom a Trockým viedla niekoľko rokov občiansku vojnu proti pro-cárskej opozícii aj intervencii viacerých krajín. Po skončení vojny a skonsolidovaní pomerov následne vznikol v roku 1922 Zväz sovietskych socialistických republík, ktorý bol až do svojho zániku v roku 1991 najsilnejším komunistickým štátom. Komunistický režim dodnes existuje v mnohých krajinách napríklad v Číne,Laose,Severnej Kórei, na Kube alebo vo Vietname. Podľa viacerých názorov, vrátane niektorých komunistických názorových prúdov, napr. trockistov, mali komunistické režimy v Sovietskom zväze (po celú dobu jeho existencie), ale aj v Číne, na Kube a inde iba málo spoločného so skutočnými myšlienkami komunizmu a preto ich možno označovať ako stalinské režimy. Komunistické režimy sa obyčajne sami neoznačovali ako komunistické, často si vyberali prívlastky ako ľudová demokracia (napr. KĽDR, NDR), ľudový (PĽR), alebo socialistický (ČSSR). Prakticky všetky komunistami ovládané režimy skončili tak, že komunistická strana uchopila všetku moc v krajine a snažila sa o celkovú indoktrináciu ideí presadzovaných stranou do všetkých sfér spoločenského aj kultúrneho života. Bežné bolo porušovanie ľudských a občianskych práv. Väčšina krajín postupne začala ekonomicky aj spoločensky stagnovať. Komunistický režim v Česko-Slovensku (1948 -1989) začal Februárovým prevratom 1948 a skončil po Nežnej revolúcii 1989.