Petr Bezruč

Context: Tvorba Poézia Petra Bezruča je v kontexte českej literatúry vonkoncom ojedinelá. Jeho originalita netkvie len v (jedinom) prudkom básnickom výboji, ktorý sa zaoberá sociálnymi a národnostnými problémami v Sliezsku na konci 19. storočia ale tiež i v jeho zvláštnom vzťahu k vlastnému jedinému dielu, v ktorom sa dal tak prudko na stranu chudobných a utláčaných. A to len jedenkrát za svoj život. Pre tieto aspekty býva zaraďovaný medzi sociálnych, buričských autorov. Literárny teoretici prichádzali s najrôznejšími teóriami, ktoré mali vysvetliť mnoho nejasností ohľadne života a diela Petra Bezruča. Tieto teórie nie sú však dodnes uspokojivo vysvetlené. Stavba jeho básní je dramaticky vzdorovitá a útočná. Keďže vo svojich básňach používa výhražné pokriky, hyperboly, kontrasty, štipľavý sarkazmus, zámerné prerušovanie rytmu, nárečové prvky, metafory, zvukomaľbu, ktoré nútia čitateľa zamýšľať sa nad témami jeho básní. Slezské písně 1909, ide o básne veľmi často s národnou a sociálnou tématikou, ale sú tam však napr. i ľúbostné básne. Toto dielo bolo pôvodne vydané pod názvom Slezské číslo a až po rozšírení získalo svoj známy názov Slezské písně . Niektoré básne zo Slezských písní . intímne básne osobného charakteru" Labutinka – báseň nájdená po smrti básnika; formálne bola presunutá do Slezských písní (1961; hovorí o Bezručovej láske a jeho ľúbostnom sklamaní.) Jen jedenkrát Červený květ – úvodná báseň zbierky, kvet je symbolom jeho vlastného vnútra, kaktus ako kvet, ktorý vykvitne len raz, symbolizuje jeho životnú osamelosť. básne reagujúce na sociálnu biedu a národnostný útlak (za problém utlačovania ľudí viní Nemcov, Poliakov, Židov a tiež ľahostajnosť Čechov). Maryčka Magdónova – Maryčka je sirota (otec bol pijan, ktorý sa zabil pri návrate z krčmy). Maryčka sa stará o mladších súrodencov. Raz pri krádeži dreva vlese bola prichytená a udaná. Keď ju odvádza strážnik do Frýdku, spácha samovraždu skokom zo skaly do rieky Ostravice. Ostrava – báseň, v ktorej sa snáď najviac skrýva obžaloba utláčateľov (majiteľov baní). Kantor Halfar – príbeh učiteľa, ktorý vzdoroval tlaku odnárodňovania a učil česky. 70 000 Bernard Žár pohľad na vtedajšiu českú politiku a vlastenectvo: Praga caput regni básne, ktorých estetická hodnota spočíva v spojení rôznorodých princípov, tendencií a poetík: Škaredý zjev – pomocou nepriamych obrazov (symbolov) tu opisuje ťažký život na Ostravsku, označuje sa za večného tuláka. Samostatné básne Paralipomena I. Paralipomena II. Stužkonoska modrá – spomienka na svoju mladosť (v určitej miere i kritika pomerov v prvej republike) Přátelům a nepřátelům – bola vydaná po jeho smrti; ide o ľúbostnú lyriku a o verše premýšľajúce o zmysle života.


Milan Jungmann

Context: Život V októbri 1938 (po zabraní Sudet) sa presťahoval do Prahy, kde vyštudoval gymnázium. Po gymnáziu ešte absolvoval ročnú knihovnícku školu. Po druhej svetovej vojne sa stal knihovníkom ministerstva informácií a osvety. Od roku 1946 študoval na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity slovanské literatúry, filozofiu a estetiku. Potom, čo ukončil štúdiá (1954), sa stal redaktorom časopisu Praha-Moskva . Potom krátko pôsobil ako riaditeľ pražskej Národnej knižnice. Od roku 1955 bol redaktorom Literárních novin a šéfredaktorom od roku 1964 až do ich zrušenia v roku 1969. Po zrušení Literárních novin mal zákaz publikačnej činnosti. Od roku 1972 pracoval ako čistič výkladov v podniku, toto povolanie vykonával až do roku 1982. Počas tejto doby prekladal pod cudzím menom z ruštiny. Od roku 1982 publikoval svoje literárne kritiky v samizdatovom časopise Obsah . V roku 1990 sa stal predsedom Obce spisovateľov; funkciu zastával až do roku 1994.


Petr Bezruč

Context: Literárni bádatelia, ktorí sa zaoberali tvorbou Petra Bezruča  Oldřich Králík Drahomír Šajtar Jiří Urbanec Alois Adamus Joža Vochala František Buriánek Jaromír Dvořák Miroslav Červenka


Svatopluk Čech

Context: Dielo Jeho dielo je žánrovo veľmi bohaté. Písal predovšetkým eposy s mnohými prirovnaniami a opisy, ktorými je prerušovaná dej, ale aj sociálnu, politickú a alegorickú lyriku, satiry, poviedky a romány. Svojimi Výletmi pana Broučka sa stal jedným z priekopníkov science fiction v českej literatúre. Napísal tiež veľké množstvo humoristických poviedok, čŕt a fejtónov, ku ktorým čerpal často námety z advokátskeho prostredia. Mnohokrát bol kritizovaný za frázovitosť. Uznával, že jeho poézia môže pôsobiť frázovite, ale on sa hlásil k trvalým hodnotám, ktoré si v sebe niesol celý život (napr. láska k vlasti, túžba po sociálnej spravodlivosti atp.). Husita na Baltu (1868 v almanachu Ruch ), historický epos, ktorý porovnáva dobu husitských vojen s búrkou v ľudských vzťahoch Oběti pověry (1871), o čarodejníctve a prenasledovaní jeho v krajinách kresťanských, príspevok k dejinám ľudského bludu Adamité (1873 v časopise Lumír ), epos s námetom zničenia radikálnej husitskej sekty adamitov Jánom Žižkom Básně (1874), básnická zbierka, v ktorej autor zhrnul všetky svoje významnejšie rané práce (okrem iného obsahuje aj prvé knižné vydanie Adamitů ) Čerkes (1875 v časopise Lumír ), epos s námetom z Kaukazu Upomínky z východu ( Národní listy 1875-1876, knižne 1885), poviedky Jestřáb kontra Hrdlička (1876 v časopise Lumír ), poviedka o právnickom spore medzi peňazí chtivým úžerníkom Jestřábom a miernym a starostlivým Hrdličkom, ktorý nie je schopný splácať svoj dlh Evropa (1878 v časopise Lumír ), alegorický epos o lodi Európa, ktorá vezie politických väzňov do vyhnanstva, pričom ich vzájomné nezhody spôsobia katastrofu Povídky, arabesky a humoresky (1878), tu okrem iného aj prvé knižné vydanie poviedky Jestřáb kontra Hrdlička Povídky, arabesky a humoresky II. (1879) Žižka (1879), rapsódia, v ktorej autor predstavuje Žižku ako vojvodca, ktorý bol odhodlaný postaviť sa proti Pražanom Kandidát nesmrtelnosti (1879 v časopise Květy , knižne 1884), humoristický román Ve stínu lípy (1879 v časopise Květy ), idylický epos založený na spomienkach autora na detstvo prežité v Litni, vlastne cyklus malých poviedok veršom, ktoré si rozprávajú susedia pri spoločnom posedení Povídky, arabesky a humoresky III. (1880) Nová sbírka veršovaných prací (1880), tu okrem iného prvé knižné vydanie eposov Čerkes , Evropa a Ve stínu lípy Václav z Michalovic (1882), epos z pobelohorskej doby inšpirovaný Mickiewiczovým Konrádom Wallenrodom Petrklíče (1883), veršovaná báchorka Povídky, arabesky a humoresky IV. (1883) Lešetínský kovář (1883 zhabaný, druhýkrát vydané roku 1892 v USA), epos, v ktorom vedie český kováč spor s nemeckým podnikateľom, ktorý sa usiluje o jeho kováčňu Několik drobných povídek (1884) Kresby z cest (1884) Slávie (1884), alegorický epos napísaný v duchu utopického panslavizmu, v ktorom zástupcovia slovanských národov spoločne úspešne odolávajú vzbure lodníkov na lodi Slávie Hanuman (1884), satirický epos zosmiešňujúci súdobý český život aj politický režim v Rakúsko-Uhorsku (opičí kráľ sa márne snaží poeurópčiť svoju ríšu) Dostupné online Několik obrázků moravských (1884) Dagmar (1885), epos inšpirovaný básnikovým pobytom v Dánsku, ktorého hrdinkou je dcéra Přemysla Otakara I. Markéta vydatá za dánskeho kráľa Valdemara II., ktorú autor líči ako ideál ženy Ikaros (1885 v časopise Květy , knižne 1908), sociálny román Pravda a drobné básně (1886) Humoresky, satiry a drobné črty (1887) Různé črty žertovné i vážné (1887) Jitřní písně (1887), zbierka básní, politická lyrika, v ktorej autor vyjadruje svoju nádej v lepšiu budúcnosť českého národa, ktorá bude podľa neho dosiahnutá duchovnými zbraňami a usilovnou prácou Nové písně (1888), zbierka básní, politická lyrika, v ktorej autor okrem iného prekladá svoje úvahy o vlastnom živote a básnickej tvorbe a svoju vieru v budúcnosť slovanských národov Několik povídek a různých črt (1888) Pravý výlet pana Broučka do Měsíce (1888), satirická poviedka s fantastickým námetom, ktorej hrdinom je pán domáci Brouček, ktorý sa (zrejme ale vo sne) dostane na Mesiac, kde sa stretne s éterickými Mesiačanmi. Je tu však zosmiešňované nielen meštiactvo pána Broučka, ale aj prázdne intelektuálstvo a neplodné estétstvo reprezentované Miesiačanmi, ktorí nie sú schopní pochopiť reálny život Nový epochální výlet pana Broučka, tentokráte do XV. století (1888), druhá satirická fantastická poviedka s hlavným hrdinom pánom Broučkom, ktorý sa tentoraz dostane (opäť zrejme vo sne) do Prahy deň pred bitkou na Vítkove. Zaujíma ho však len vlastný prospech, a podľa toho, ako sa mu to hodí, sa vydáva tu za husitu, tú za katolíka. V závere príbehu Jan Žižka súdi, že nie je možné, aby sme mali takých potomkov Kratochvílná historie o ptáku Velikánu Velikánoviči (1888), satirická báseň parodujúca súdobý spor o Rukopisy Vácklav Živsa (1889-1891 v časopise Květy , knižne 1901), báseň Pestré cesty po Čechách: společnou prací Matěje Broučka a společníků (1891), voľný rad novelistický-časopiseckých obrazov s memoárovými básňami a epizódami Matěj Brouček na výstavě (1892), druhá časť Pestrých cest po Čechách , poviedka zosmiešňujúce podliezavosť meštiakov voči šľachte a ich prezieravý postoj k ľudu pred cudzincami Druhý květ (1893 v časopise Květy , knižne 1899), autobiografická próza, v ktorej autor opisuje svoju mladosť a štúdium na gymnáziu Sníh (1894 v časopise Květy , knižne 1900), báseň Zpěvník Jana Buriana (1894), báseň riešiaca pomer českého sedliaka k odrodilej šľachte Rozličná próza (1895) Písně otroka (1895), alegorická lyrika pomocou ktorej chcel autor povzbudiť národ v boji za jeho práva, pretože mal pocit, že sa národ cíti ponížený Modlity k Neznámému (1896), básne obsahujúce filozofické a náboženské úvahy O čarovném pavouku (1896), báseň pre mládež Šotek (1899), veršovaná báchorka Sekáči (1904), báseň Roháč na Sioně a jiné zlomky (1909), posmrtné vydanie autorových nedokončených prác Poslední verše (1910), vydané posmrtne, obsahuje okrem iného básne Do světa širého a Step Cestovní poznámky (1910), vydané posmrtne Poslední kniha povídek a črt (1918), vydané posmrtne


Petr Bezruč

Context: Literatúra  Adamus, Alois: Po stopách Slezských písní . Moravské kolo spisovatelů. Brno 1927 Drozd, Jan: Autoři Slezských písní . Tilia. Ostrava 2003 Dvořák, Jaromír: Bezručovské studie . Profil. Ostrava 1982 Ivanov, Miroslav: Historie skoro detektivní Králík, Oldřich: Rukopisy Petra Bezruče z let 1899 a 1900 . Univerzita Palackého. Olomouc 1950 Králík, Oldřich: Kapitoly o Slezských písních Králík. Ficek: Kapitoly o Petru Bezručovi Macura, Vladimír: Zásilky Času 1899 - 1914 . Československý spisovatel. Praha 1980 Pračka. Králík. Dvořák: Bezručův proces 1915 - 1918 . Krajské nakladatelství v Ostravě. Ostrava 1964 Šedivec, Vít (pseudonym Ladislava Vaška, básníkova bratra): Z kroniky rodu Bezručova . Brno 1948 Šajtar, Drahomír: Prameny Slezských písní Šlosar, Jaromír: Petr Bezruč bez záruky . Oftis. Ostrava 2004 Tomášková, Zdenka: Ortel samoty . Doplněk. Brno 2003 Urbanec, Jiří: Mladá léta Petra Bezruče . Profil. Ostrava 1969


Petr Bezruč

Context: Galéria Súbor:Petr Bezruč 1927.png|Petr Bezruč, 1927 Súbor:Petr Bezruč 1947.png|Petr Bezruč, 1947 Súbor:Pamětní síň Petra Bezruče, Kostelec na Hané, okres Prostějov.jpg|right|thumb|Pamätná sieň v Kostelci na Hané


Vlastimil Brodský

Context: Ostatná tvorba  1957 - filmový scenár Mezi nebem a zemí – podľa scenára nakrútil potom Z. Podskalský rovnomenný celovečerný film, v hlavnej úlohe pracovníka Nováčika vystúpil Vlastimil Brodský Kniha pre deti O ničem (v spolupráci s výtvarníkom Brychta), vyd. SNDK


Frýdek-Místek

Context: Významné osobnosti  Petr Bezruč ( 1867 – † 1958), básnik Óndra Łysohorský ( 1905 – † 1989), lašský básnik, prekladateľ a pedagóg Jan Keller ( 1955), ľavicový sociológ a publicista Irena Pavlásková ( 1960), režisérka Jaromír Dulava ( 1960), herec Ivana Chýlková ( 1963), herečka


Ivan Wernisch

Context: Život Maturoval v roku 1959 na keramickej priemyselnej škole v Karlových Varoch. Už počas tohto štúdia začal uverejňovať svoje básne v časopisoch Host do domu a Tvář . Keďže sa angažoval v procese spojenom s rokom 1968, stal sa v období normalizácie zakázaným autorom a jeho diela vychádzali iba samizdatom, alebo v exile. V roku 2012 mu bola za celoživotné dielo udelená Státní cena za literaturu . Z prvého manželstva má syna Michala.


Petr Borkovec

Context: Životopis V roku 1988 absolvoval pražské Gymnázium Jana Keplera, potom študoval odbor český jazyk a literatúra na Filozofickej fakulte Karlovej univerzity, ale štúdium nedokončil. Od roku 1992 je redaktorom revue o literatúre a kultúre Souvislosti . Pracoval ako korektor v denníku MF Dnes , redaktor beletrie v Nakladatelství Lidové noviny (1995 – 1997), viedol týždennú prílohu denníku Lidové noviny Umění a kritika (1998 – 1999), pracoval ako redaktor Literárních novin (2000 – 2001). V súčasnosti žije ako slobodný spisovateľ a prekladateľ poézie. Jeho básne boli preložené takmer do všetkých európskych jazykov; knižne publikoval v Rakúsku a Taliansku. Prekladá najmä z ruskej poézie 20. storočia.


Ivan Martin Jirous

Context: Umelecký a názorový vývoj Svoje prvé básne publikoval v časopisoch, napríklad v Sešitech alebo Mladé tvorbě . Už koncom 60. rokov sa zblížil s undergroundovou skupinou The Primitives Group , neskôr sa stal manažérom The Plastic People of the Universe . Kvôli jeho nesúhlasu s komunizmom nemal možnosť venovať sa profesionálne literatúre. Striedal zamestnania ako nočný strážnik, záhradník a podobne. Za svoje názory bol dokonca väznený, prvý raz v rokoch 1973 – 74, druhý raz na 18 mesiacov v roku 1976 v súvislosti s jeho spoluprácou s Plastic People a potom ešte trikrát. Celkom strávil vo väzení osem rokov, z toho štyri v prísnom väzení vo Valdiciach. Jeho postoj k režimu bol viac než zrejmý – jeho Zprávu o třetím českém hudebním obrození z roku 1975 možno považovať aj za programové vyhlásenie českého undergroundu. Podpísal samozrejme aj Chartu 77. Roku 1979 sa podieľal na založení samizdatovej edície Vokno. Navzdory pádu komunistického režimu, proti ktorému brojil, mal Jirous aj potom občasné konflikty so zákonom, často kvôli výtržníctvu. Žil na Vysočine. Autorom prezývky Magor je Eugen Brikcius.


Milan Jungmann

Context: Dielo  Obléhání Tróje , 1969, akýsi zborník jeho recenzií a literárnych prác Cesty a rozcestí , 1987 v cudzine V obklíčení příběhů Literárky, můj osud , spomienky Průhledy do české prózy , 1990


František Hrubín

Context: Životopis Narodil sa v Prahe, ale mladosť prežil v Lešanoch v Posázaví. Vyštudoval gymnázium v Prahe (1932), potom sa neúspešne pokúšal vyštudovať filozofiu a pedagogiku na Karlovej univerzite. Od roku 1934 bol zamestnaný v Mestskej knižnici v Prahe a neskôr na ministerstve informácií. Od roku 1946 bol spisovateľom z povolania. Roku 1939 sa oženil, mal dve deti. Výrazne sa podieľal na založení detského časopisu Mateřídouška , v rokoch 1945–1950 ho redigoval. Na II. zjazde Zväzu československých spisovateľov (1956) spolu s J. Seifertom odvážne kritizoval spojenie literatúry a politiky, zastali sa na ňom nielen perzekvovaných, ale aj väznených spisovateľov. Jeho vystúpenie viedlo najprv k zákazu literárnej činnosti, veľmi skoro mu ale bolo povolené prekladať, a písať literatúru pre deti, jeho samostatná tvorba prechádzala rôznymi obdobiami zákazov a vydávaní.


Bohuslav Březovský

Context: Životopis V Poličke absolvoval reálne gymnázium a potom pokračoval v štúdiách v Prahe, na Karlovej univerzite. Zvolil si odbory právo a potom aj filozofiu. V rokoch 1936 až 1938 bol redaktorom Národního osvobození a potom v rokoch 1939 - 1941 pracoval v nakladateľstve Melantrich a Orbis. V roku 1944 bol zatknutý a zvyšok vojny strávil v koncentračnom tábore. Po návrate pracoval opäť v Národním osvobození. V období 1948 - 1951 bol zamestnaný v Československom štátnom filme. Ďalším zamestnávateľom mu bolo v rokoch 1951 - 1955 nakladateľstvo Československý spisovatel, bol tu redaktorom rovnako, ako v ďalšom zamestnaní v časopise Květen , kde pracoval v rokoch 1955 - 1957. Potom bol spisovateľom z povolania. V období normalizácie po roku 1970 mal problémy s vydávaním kníh. Bol zaťom spisovateľa Karla Nového. Březovský napísal sedem románov a rad poviedok a rozprávok. Jeho románová tvorba nadväzuje na tradíciu psychologickej prózy, analyzuje postavenie a komplikované dozrievanie človeka vo svete sociálnych a etických prevratov.


Kristína Krnová

Context: Dielo  Peter Karvaš, roku 1992 Próza Ladislava Ťažkého v kontexte modernej slovenskej literatúry, roku 1993 Prozaik Dušan Mitana, roku 1995 Vojnová tematika v tvorbe Vladimíra Mináča, roku 1996 Z novšej slovenskej prózy – Lyrická próza Andreja Chudobu, roku 1997 Poviedky Jozefa Puškáša; Prejavy umeleckej nekonformnosti v próze Ivana Hudeca, roku 1998


Ľubomír Feldek

Context: Životopis Pochádza z úradníckej rodiny a vzdelanie získaval v Senici, v Žiline, kde v roku 1954 aj zmaturoval a po skončení strednej školy študoval na Vysokej škole pedagogickej v Bratislave slovenský jazyk a literatúru. Už počas štúdií začal pracovať ako redaktor vo vydavateľstve Mladé letá, odkiaľ musel v októbri 1958 odísť v súvislosti s politickou perzekúciou otca a zároveň mu na jeden rok zamedzili možnosť uzavrieť vysokoškolské štúdium štátnou skúškou (namiesto r.1958 ju vykonal až r.1959). V rokoch 196061 pracoval ako redaktor závodného časopisu v Nižnej na Orave. V rokoch 19611973 bol spisovateľom v slobodnom povolaní a v rokoch 19731986 vedúcim redaktorom oddelenia pôvodnej a prekladovej poézie a súčasne dramaturgom divadla Nová scéna v Bratislave. V roku 1989 protestoval proti uväzneniu Václava Havla, podpísal politický manifest Několik vět a v novembri sa podieľal na založení hnutia Verejnosť proti násiliu. Od roku 1990 bol vedúcim redaktorom kultúrnej prílohy Ahoj, Európa občasníka Verejnosť. V súčasnosti žije v Prahe a Bratislave…


Vladimír Barborík

Context: Knižné publikácie  Pavel Hrúz (Bratislava : Kalligram, 2000) Prozaik Gejza Vámoš (Bratislava : SAP, 2006) Hľadanie minulého času (Bratislava : Slovart, 2009) – kniha rozhovorov s Vladimírom Petríkom Hľadanie rozprávača (Prózy Vincenta Šikulu) (Bratislava : LIC, 2014) Pohyb k nehybnosti : literárny život od začiatku 60. do konca 70. rokov objektívom Antona Šmotláka. Bratislava : LIC, 2018) - spoluautor Vladimír Petrík.


Rudolf Jurolek

Context: Introduction  Rudolf Jurolek ( 3. máj 1956, Zákamenné) je slovenský publicista a básnik.


Peter Jaroš

Context: Introduction  Peter Jaroš ( 22. január 1940, Hybe) je slovenský prozaik, dramatik a filmový a televízny scenárista.


Oleg Pastier

Context: Dielo <ref name="lic-oleg-pastier" />  Próza Spytovanie : (román) (2010, spoločné dielo Olega Pastiera a Ivana Kadlečíka, román koncipovaný z rozhovorov, textových fragmentov a korešpondencie) Krúženie : (fragmenty románu) (2014) Poézia Tieň Chamraj (1981, samizdat) Pavúčie hniezda (1982, samizdat) Plot (1992) Oko za zub (1995) Možno (2003) Album (2006) Haiku, haiečku, haiku zelený : sedemnásťslabičná antológia (2011) Rozhlasová tvorba Rodinné striebro (cyklus relácií o významných osobnostiach a udalostiach v slovenskej kultúre a histórii 20. storočia) Publicistika Nezabúdanie (2004, kniha rozhovorov Olega Pastiera s Albertom Marenčinom) Z protiľahlého brehu (2008, kniha rozhovorov) Za ozvenou tichých hlasov (2011) Za ozvenou tichých hlasov II (2012) Za ozvenou tichých hlasov III (Príbeh Juraja Mojžiša) (2013)


Ján Čižmár

Context: Tvorba Už v mladom veku ako textár spolupracoval so skladateľom Igorom Bázlikom. Prvé ich spoločné dielo v roku 1967, pieseň Cesta späť s interpretom M. Ličkom, získalo prvú cenu v televíznej súťaži Vyberte si pesničku. Od roku 1968 už písal poéziu, kratšie literárne útvary a scenáre. V roku 1969 ho denník Smena vyhlásil za autorskú dvojicu roka spolu s I. Bázlikom a začal písať libretá pre muzikály a hudobné pásma. Odvtedy napísal okolo 300 textov k piesňam pre rozhlas, televíziu alebo gramofónové spoločnosti. Výber z nich vyšiel v roku 2010 pod názvom Skús život dúškami piť . Bol členom Spolku slovenských spisovateľov.


Ján Buzássy

Context: Životopis Narodil sa v úradníckej rodine a vzdelanie získaval v Bratislave, kde vyštudoval odbor knihovníctvo a slovenčina na Filozofickej fakulte Univerzity Komenského. Pracoval ako redaktor a neskôr i šéfredaktor časopisu Mladá tvorba, od roku 1971 pracoval ako redaktor vo vydavateľstve Slovenský spisovateľ, v rokoch 199495 bol šéfredaktorom časopisu Kultúrny život. V súčasnosti žije v Bratislave a venuje sa výlučne literárnej tvorbe a literárnym aktivitám.


Adam chromozómu Y

Context: Teória migrácie z Afriky je v rozpore so staršou teóriou „multiregionálny počiatok súčasného človeka“. Táto tvrdila, že pred približne miliónom rokov sa Homo erectus rozšíril po celom svete a tam sa v jednotlivých regiónoch postupne vyvíjal na Eskimákov, Pygmejov a ďalšie dnešné rasy. Priamym dôsledkom tejto teórie bolo, že súčasné rasy sú teda výsledkom rôznych predkov a zásadne sa líšia. Túto teóriu vyvracajú nielen genetické štúdie, ale aj fosílne nálezy, keďže nájdené fosílie súčasného typu človeka (Homo sapiens sapiens) sú staršie než fosílie neandertálskeho človeka. Neandertálci teda neboli naši priami predchodcovia.


Človek turkanský

Context: Vývojové vzťahy Vyvinul sa buď z druhu Kenyanthropus platyops alebo z (gracilných) australopitekov. Z druhu Homo rudolfensis sa podľa dnes prevažujúceho názoru nič nevyvinulo (slepá vývojová vetva), staršie sa skôr predpokladalo, že sa z neho vyvinul Homo ergaster. U autorov, ktorí druh Homo rudolfensis neuznávajú, sa stráca v taxóne Homo habilis v širšom zmysle (Z druhu Homo habilis v širšom zmysle sa podľa skôr starších názorov vyvinul najmä Homo ergaster a možno Homo georgicus, od roku 2007 sa skôr predpokladá, že išlo o slepú vývojovú vetvu).


Homo habilis wushanensis

Context: Význam Nález je okrem prestíže pre Čínu (možný najstarší čínsky nález človeka) významný tým, že ak sa priradí k rodu Homo (čo je sporné), tak dokazuje, že sa človek rozšíril z Afriky už okolo 1,9 mil. rokov BP. Ak by bol priradený druhu Homo ergaster (Homo erectus), znamenalo by to, že sa Homo ergaster (Homo erectus) rozšíril z Afriky do Ázie prakticky hneď na začiatku svojej existencie,


Človek cepranský

Context: Zaradenie v systéme Možné zaradenia sú: samostatný druh Homo cepranensis (Mallegni et al. 2003 a ďalší) Homo heidelbergensis (Mounier 2011, Manzi 2011, Schrenk 2008, Bruner a Manzi 2005, 2007, Тhurzo 1998, Foley a Lahr 1997) Homo rhodesiensis v širšom zmysle (Cambridge Dictionary 2005). Homo antecessor/Homo cf. antecessor (príp. Homo mauritanicus v širšom zmysle) (Thurzo 2010, Delson a Baab 2007 – oba zdroje dodávajú, že len "možno", Manzi et al. 2001) Homo erectus (v užšom zmysle) (Cameron a Groves 2004, Delson 2002, Stringer 2002, Rightmire 1998, Klein 1999 – často texty dodávajú, že je nález takto zaradený len "možno") Homo erectus v širšom zmysle (Vančata 2007, McKee 2005) "neskorý" Homo erectus (Clarke 2000, Ascenzi et al. 1996) Homo sp. (indet.) (Klein 1999, Wood 2011) Zaradenie pod Homo heidelbergensis je výrazne podporované jednak dôkladnou štúdiou Mounier 2011 a jednak novým datovaním nálezu okolo 400 000 BP, ktoré jednoznačne spadá do obdobia druhu Homo heidelbergensis. Na druhej strane Clarke 2000 dôkladne zdôvodnil zaradenie pod druh Homo erectus.


Človek gruzínsky

Context: Zaradenie Veľa (asi väčšina) autorov Homo georgicus neuznáva ako samostatný druh a príslušné nálezy potom zaraďuje pod druhy: Homo ergaster alebo Homo erectus alebo Homo sp. indet. aff. Homo ergaster alebo Homo sp. indet. alebo Homo habilis v širšom zmysle (Cambridge Dictionary 2005, Thurzo 2010) „raný Homo“


KNM-WT 15000

Context: Zaradenie Klasifikuje sa ako Homo ergaster (resp. Homo erectus v širšom zmysle). Presnejšie: Pôvodne bol klasifikovaný ako Homo erectus, ale v roku 1991 ho B. Wood preklasifikoval na Homo ergaster.


Starý paleolit (v užšom zmysle)

Context: Antropogenéza Z ľudských druhov sem patria: čiastočne †človek vzpriamený (Homo erectus) †človek predchodca (Homo antecessor) - na "hranici", lebo starý asi 800 000 (prípadne viac) rokov †človek heidelberský (Homo heidelbergensis, archaický Homo sapiens v užšom zmysle) - presahuje do stredného paleolitu (vyskytoval sa cca. do 200 000 pred Kr.)


Človek pracujúci

Context: Postavenie v systéme Mnohí autori druh Homo ergaster neuznávajú ako samostatný druh a príslušné nálezy klasifikujú ako súčasť (maximálne poddruh) druhu Homo erectus. Veľmi veľa textov v tomto ohľade „rezignuje“ a jednoducho uvádza, že druh Homo ergaster možno zaradiť buď ako samostatný druh, alebo ako súčasť Homo erectus (často sa v textoch potom píše Homo erectus/ergaster ). Menšia skupina autorov druh Homo ergaster nezaraďuje do či blízko k druhu Homo erectus, ale zaraďuje ho skôr niekde k Homo habilis, napr. Aiello 1996 má popri Homo erectus skupinu “raný Homo“, ktorá pozostáva z Homo rudolfensis, Homo habilis a Homo ergaster Thurzo 2010 a 1998 tvrdí, že Homo ergaster sú nálezy v minulosti zaraďované pod Homo habilis, teda že ide o tzv. habilinov. Ďalej (v roku 1998) dodáva, že vzhľadom na morfometrické znaky druhu H. ergaster predpokladáme, že ide o fylogeneticky hraničný druh medzi habilinmi a tzv. erektmi - skupiny vytvorenej z druhov H. erectus a H. heidelbergensis. Hoci z hľadiska datovania (existoval v rozmedzí 1,75-1,5 mil. rokov BP) by sme ho mohli zaraďovať aj priamo k erektom, vzhľadom na jeho "tradičný pôvod" v skupine habilinov ho v nej zatiaľ ponechávame. Soukup 2005 druh Homo ergaster spomína aj v súvislosti s Homo habilis aj v súvislosti s Homo erectus. Manzi 2011 má – popri „štandardnom“ Homo ergaster (od 1,9 mil.) – tam, kde iní majú druhy Homo habilis a Homo rudolfensis, zoskupenie „raný Homo“ a dodáva, že tento raný Homo zahŕňa (citát:) „Homo habilis?, primitívny Homo ergaster?“.


Človek neandertálsky

Context: Vývojové vzťahy Neandertálec mohol vzniknúť: z druhu Homo heidelbergensis (t. j. archaického Homo sapiens) veľmi zhruba okolo 400 000 BP (a človek dnešného typu vznikol takisto z Homo heidelbergensis, ale trochu neskôr) alebo z druhu Homo antecessor resp. Homo mauritanicus okolo 700 000 BP (paralelne vznikol Homo rhodesiensis či Homo heidelbergensis, z ktorého neskôr vznikol človek dnešného typu) z druhu Homo erectus či Homo ergaster zhruba okolo 700 000 BP (paralelne vznikol Homo rhodesiensis či Homo heidelbergensis, z ktorého neskôr vznikol človek dnešného typu) Z neandertálca sa podľa dnešných názorov už nič nevyvinulo (slepá línia). Predtým sa predpokladalo, že neandertálec tvoril medzičlánok medzi Homo erectus a človekom dnešného typu (teda, že celé dnešné ľudstvo prešlo neandertálskou fázou – tzv. hypotéza neandertálskej fázy) alebo že časť neandertálcov (spravidla raní neandertálci/preneandertálci – tzv. preneandertálska hypotéza) tvorila tento medzičlánok a druhá časť (klasickí neandertálci) tvorila slepú vývojovú líniu.


Homo erectus

Context: Pozri aj  Homo erectus: človek erektívny


Človek rozumný

Context: Rôzne rozsahy pojmu a taxónu Homo sapiens Termín Homo sapiens zaviedol Linné (mimochodom popri alternatívnom označení Homo diurnus ) na označenie človeka ako biologického druhu (v tom čase fosílne nálezy človeka ešte takmer neexistovali). Neskôr sa označenie Homo sapiens obyčajne používalo na označenie len ľudí dnešného typu (nižšie označované ako Homo sapiens v užšom zmysle), iné nálezy boli považované za iné druhy (treba však poznamenať, že do prvej polovice 20. storočia viacerí autori nahradzovali druh Homo sapiens sadou viacerých rozlične zadelených a pomenovaných geograficky definovaných druhov, ktoré by sme dnes skôr klasifikovali maximálne ako rasy). Neskôr, najmä od 60. do 90. rokov 20. storočia, väčšina autorov zvykla pod Homo sapiens zahŕňať ako poddruhy aj neandertálcov a často aj časť alebo väčšinu nálezov, ktoré dnes obyčajne radíme pod Homo heidelbegensis (napr. Homo steinheimensis, Homo soloensis, Homo rhodesiensis a pod.). Takto chápaný Homo sapiens sa nižšie označuje ako Homo sapiens v širšom zmysle. Človek dnešného typu sa pri takomto postupe taxonomicky obyčajne označoval ako Homo sapiens sapiens. Pre nálezy, ktoré spadajú pod Homo sapiens v širšom zmysle, ale nie sú to ľudia dnešného typu (teda nie sú Homo sapiens v užšom zmysle), sa čoskoro zaužívalo aj súhrnné označenie archaický Homo sapiens (podrobnosti pozri v článku archaický Homo sapiens). Od polovice 90. rokov sa vyššie spomenuté nálezy typu Homo steinheimensis, Homo soloensis atď. preradili do Homo heidelbergensis a neandertálci do (po rokoch opäť) samostatného druhu Homo neanderthalensis. Homo sapiens sa takto zredukoval späť na svoj pôvodný rozsah – Homo sapiens v užšom zmysle; inými slovami, druh Homo sapiens sa stal zhodným s dovtedajším poddruhom Homo sapiens sapiens. Treba však dodať, že niektorí autori (najmä nemeckí) naďalej definujú Homo sapiens ako Homo sapiens v širšom zmysle, teda vrátane toho, čo je u iných bádateľov klasifikované ako Homo heidelbergensis a Homo neanderthalensis, pričom však niektorí z tejto skupiny autorov už Homo neanderthalensis považujú za samostatný druh. Menšia skupina autorov (napr. Wolpoff 1999; Curnoe a Thorne 2003) Homo sapiens nielenže nezúžila, ale naopak rozšírila ( Homo sapiens v najširšom zmysle ): Do Homo sapiens zaraďuje nielen Homo heidelbergensis a Homo neanderthalensis, ale aj to, čo iní označujú ako Homo erectus a Homo ergaster (autori zastávajúci tento názor patria medzi zástancov teórie multiregionálneho vývoja), prípadne zriedkavejšie aj to, čo iní označujú ako Homo habilis (v širšom zmysle) .


Teória evolúcie (biológia)

Context: Syntetická teória evolúcie V súčasnosti rozhodne prevláda syntetická teória evolúcie, ktorú po prvý raz súhrnne prezentoval S. S. Četverikov (1880 – 1959) v roku 1926, ale ktorá "prerazila" až v roku 1937 knihou "Genetics and the origin of species", ktorú napísal Američan Theodorius Dobzhansky. Zhruba od 40. rokov 20. storočia sa dá považovať za aktuálny vedecký konsenzus v tejto oblasti. Podľa tejto teórie sa evolúcia uskutočňuje pôsobením základných evolučných faktorov: :a) mutabilita zabezpečuje vznik nového genetického materiálu, :b) selekcia je hlavným faktorom a zabezpečuje rozmnožovanie najlepšie prispôsobených jedincov populácie, :c) migrácia vedie k výmene génov medzi populáciami, :d) izolácia pôsobí v opačnom smere a zabraňuje genetické spojenie populácií. Všetky evolučné faktory pôsobia spoločne, pri jednotlivých druhoch neprebiehajú rovnako rýchlo, tempo vývoja je rôzne aj u toho istého druhu na rozdielnych etapách vývoja.


Antropogenéza

Context: Stručný prehľad vývoja človeka Prírodovedec Carl Linné (1758) ako prvý zaradil človeka do vývojového radu živočíchov (primáty). Prírodovedec Charles Darwin v diele O pôvode druhov prirodzeným výberom opísal vznik a vývoj druhov. Spoloční živočíšni predchodcovia človeka a ľudoopíc (gorila, šimpanz) sa objavili na začiatku treťohôr. Išlo o antropoidné opice (človeku podobné), ktoré žili na konci treťohôr v nezalesnených oblastiach Afriky, Južnej Ázie. Boli donútené pohybovať sa po zemi. Mali zvislejšie posadenie hlavy, čo podporuje vývoj mozgu a lebky. Palec bol posadený oproti ostatným prstom, čo umožňuje používať rozličné predmety ako prirodzené nástroje. Na základe týchto zmien postupne prešli od zberu k lovu. Bielkoviny z mäsa majú vplyv na vývoj mozgu, čím sa zvýšila vynaliezavosť a dôvtip. Napriek tomu ešte nevedeli cieľavedome vyrábať nástroje - až postupne si začali uvedomovať užitočnosť nájdených kovov a ostrých kameňov, ktoré sústavne používali. Zámernou výrobou sa naši predkovia začali odlišovať od zvierat - práca utvárala človeka. Hominizácia sa začala asi pred 14 miliónmi rokov. Medzi jej základné javy patrí: vzpriamenie postavy, chôdza na zadných končatinách vývin ruky ako orgánu práce ústup zvieracieho vzhľadu zväčšovanie mozgu klenutie lebky stereoskopický zrak (plastické, priestorové videnie, rozoznanie perspektívy (bližšie/ďalej)) posunutie hrtana - rozvoj reči Ďalej pozri článok Homo. Kategória:Človek Kategória:Evolučná biológia Kategória:Pravek


Archaický moderný človek

Context: Introduction  Archaický moderný človek (angl. Archaic Modern ; pozor na zámenu s termínom archaický Homo sapiens) je anatomicky moderný Homo sapiens (teda od 200 000/130 000 BP), ktorý vykazuje isté archaické črty. Zdroj dodáva, že takto definovaný pojem môže zahŕňať časť súčasných ľudí (zrejme sa myslia napr. austrálski domorodci). Odhliadnuc od definície v tomto zdroji je pojem pomerne zriedkavý a v bežnom používaní zrejme ide jednoducho o synonymum spojenia raný moderný človek.


Teória evolúcie (biológia)

Context: Druhy Základné typy teórie evolúcie: gradualistická teória evolúcie – evolúcia spočíva v postupnom a stálom hromadení malých zmien počas dlhého časového obdobia punktualistická teória evolúcie – síce platí gradualistická teórie evolúcie, ale postupný vývoj je prerušovaný obdobím prudkých evolučných zmien, pri ktorých z malých izolovaných populácií veľmi rýchlo vznikajú nové druhy neutrálna teória evolúcie – evolúcia je primárne založená na genetickej náhode (genetický drift a náhodná fixácia mutácií) a nie na prírodnom výbere syntetická teória evolúcie – evolúcia je primárne založená na prírodnom výbere a prebieha tak, že najprv vzniká náhodná variácia ako východzia "surovina" a táto je potom podrobená prírodnému výberu; inak evolúcia prebieha gradualisticky


Biologická evolúcia

Context: Introduction schéma ľudskej evolúcie karikatúra Darwina Biologická evolúcia alebo evolúcia je proces, tvoriaci základ teórie evolúcie, teda vývoj ako proces postupného rozdeľovania druhov na viacero nových druhov v čase a priestore pri prechode z generácie na generáciu. Výsledkom tohto procesu je súčasná biodiverzita (bohatosť druhov). Často sa dodáva, že evolúcia je spojená aj s rastom komplexity jedincov, teda postupným zdokonaľovaním živej hmoty a foriem života medzi jednotlivými generáciami, smerujúci od jednoduchých organizmov k stále zložitejším. Vedný odbor, ktorý sa zaoberá evolúciou sa nazýva evolučná biológia alebo evolucionistika. Teoretické koncepty evolučnej biológie sa aplikovali aj na proces vzniku, vývoja a šírenia základných informačno-kultúrnych jednotiek, mémov. Touto problematikou sa zaoberá memetika.


Ľudstvo (antropológia)

Context: Introduction  Ľudstvo v antropologickom sú všetci ľudia na Zemi, a to tak žijúci, ako aj zomretí a vyhynutí príslušníci ľudského rodu. V paleoantropológii sa rozlišujú podľa jednotlivých druhov chronologicky po sebe nasledujúcich, v etnickej antropológii sa ľudstvo rozlišuje podľa rás a etnických skupín na jednotlivé kmene, národnosti a národy. Kategória:Antropológia


Raný moderný človek

Context: Porovnaj  človek predveký (v podstate synonymum)


Človek predveký

Context: Porovnaj  raný moderný človek (v podstate synonymum).


Teória evolúcie (biológia)

Context: Dôkazy evolúcie Najstaršími dôkazmi o evolúcii sú fosílne nálezy (menovite početné „prechodné články“), ktoré študuje paleontológia a výsledky porovnávacej anatómie. Novšie dôkazy poskytuje hlavne molekulárna biológia (porovnávanie sekvencií DNA), ale aj biochémia, fyziológia, ekológia alebo etológia. Fyzika prispela k súčasným poznatkom o evolúcii hlavne metódami datovania fosílnych nálezov na základe rádioaktívneho rozpadu prvkov. Geológia zase poznatkami o ukladaní geologických vrstiev, pohybe kontinentov, zmenách klímy, zloženia atmosféry Zeme a podobne.


Prvotnopospolná spoločnosť

Context: Etapy Vo vývine prvotnopospolnej spoločnosti sa rozlišujú štyri základné etapy: etapa (tzv. etapa prvobytného stáda) je starší a stredný paleolit, t. j. obdobie vzniku človeka. Predpokladá sa, že vtedy vznikli prvé zárodky základných foriem spoločenskej organizácie. Ľudia sa zoskupovali do tlúp, pravdepodobne na základe pokrvného príbuzenstva. Všestrannú nerozvinutosť dokladajú primitívne výrobné nástroje. Chýbajú spoľahlivé doklady o spoločenskom vedomí (náboženstvo, umenie), pokračoval fyzický vývin človeka (antropogenéza). etapu tvorí matriarchát (nediferencovaná rodová spoločnosť), ktorý zodpovedá mladšiemu paleolitu až neolitu. etapu tvorí patriarchát, ktorý na Slovensku zodpovedá obdobiu od eneolitu do začiatku železnej doby. etapu tvorí obdobie vojenských demokracií, ktoré na Slovensku zodpovedá obdobiu rozvinutej železnej doby. 2. až 4. etapa sa spolu označujú ako rodová spoločnosť (rodové zriadenie). Niekedy sa do pojmu prvotnopospolná spoločnosť nezahŕňa 1. etapa, potom teda pojmy rodová spoločnosť a prvotnopospolná spoločnosť splývajú.


Neskorý neandertálec

Context: Introduction  Neskorý neandertálec môže byť: opak/pokračovanie raného neandertálca, teda klasický neandertálec posledné nálezy neandertálcov (typicky od cca 40 000 BP) progresívny neandertálec


Človek neandertálsky

Context: Objav, opis a prvé nálezy Nálezy prvých fosílnych indícií sú nález z jaskyne Engis v Belgicku z roku 1828 (uvádza sa aj 1829) a potom nález z Gibraltáru (Forbes’ Quarry) z roku 1848, ale oba nálezy boli spočiatku viac-menej ignorované a nedocenené. Preto sa za prvý „skutočný“ nález neandertálca považuje nález z jaskyne Kleine Feldhofer Grotte (doslova „Malá feldhofská jaskynka“) v Neandertali (pôvodne písané Neanderthal; doslova „Neanderova dolina“) v Nemecku z roku 1856; nález sa volá Neanderthal 1 resp. Neandertal 1. Majiteľ miestneho kameňolomu si myslel, že ide o kosti medveďa, ale odovzdal ich miestnemu učiteľovi menom Johann Carl Fuhlrott, ktorý si uvedomil, že sú to kosti nezvyčajného človeka. Fuhlrott neskôr odovzdal nález známemu anatómovi menom Hermann Schaaffhausen, ktorý sa nazdával, že ide o rasu, ktorá obývala severnú Európu pred Germánmi a Keltmi. Thomas Huxley v roku 1863 ako prvý zastával názor, že ide o morfologicky primitívneho človeka, ktorý bol navyše oveľa bližšie k dnešnému človeku než k opiciam (teda vlastne zastával názor zhodný s dnešným). Huxley a Schaaffhausen a iní odmietali považovať nález za druh odlišný od druhu Homo sapiens. Nový druh zaviedol, teda holotyp opísal, až William King v roku 1864, ktorý druh nazval „Homo neanderthalensis“. Nález Neandertal 1 nie je len holotypom neandertálca, ale aj vôbec prvým opísaným druhom (nie však prvým nálezom) fosílneho hominida v dejinách. Ďalšie dôležité nálezy do 50. rokov 20. stor. boli chronologicky z lokalít: La Naulette (Belgicko) v roku 1866, Šipka (Morava) v roku 1880, Spy (Belgicko) v roku 1886, Krapina (Chorvátsko) v rokoch 18991905, rôzne lokality z Francúzska v rokoch 19081921, Ehringsdorf v rokoch 19081916 a 1925, Kiik-Koba (Ukrajina) v roku 1924, Gánovce (Slovensko) v roku 1926, Tabun (Izrael) v roku 1931, Saccopastore (Taliansko) v rokoch 1929 a 1935, Subalyuk (Maďarsko) v roku 1932, Tešik-Taš (Uzbekistan)v roku 1938, Monte Circeo (Taliansko) v roku 1939, Šánidar (Irak) v rokoch 19531960 a Regourdou (Francúzsko) v roku 1957. Časová os nálezov a chápania neandertálca je tu . Paratypy druh nemá stanovené.


Človek neandertálsky

Context: Neandertálci na Slovensku Na Slovensku sa neandertálcom pripisujú kultúry moustérien a mikromoustérien (130 000 – 70/65 000 BP) a kultúry s moustérienom príbuzné (resp. jeho varianty), a to premoustérien (=protomoustérien; 200 – 130 000 BP), micoquien (130 – 45 000 BP) a levallois moustérien (70 000/65 000 – 40 000 BP). Szeletien (40 – 32 000 BP) je tiež príbuzný s moustérienom, ale či bol jeho nositeľom neandertálec alebo už človek dnešného typu (alebo obaja) je sporné. Podrobnejšie pozri v článkoch stredný paleolit na Slovensku a mladý paleolit na Slovensku. Pokiaľ ide o nálezy indivíduí neandertálcov na Slovensku, nález z Gánoviec (značka Gánovce 1) sa zaraďuje ako protoneandertálec, nálezy Šaľa 1 a Šaľa 2 ako klasický neandertálec (ale Šaľa 1 sa zaraďuje – najmä staršie - aj ako prechodný neandertálec, protoneandertálec či protosapient) a nález zo Silickej Brezovej (dolná stolička stará 80 000 – 45 000 BP) ako klasický neandertálec. Podrobnosti o nálezoch pozri v príslušných článkoch.


Klasický neandertálec

Context: Introduction  Klasický neandertálec (menej často: typický neandertálec , extrémny neandertálec , neskorý neandertálec , prípadne neandertálec v najužšom zmysle ) bola vývojová etapa neandertálca, do ktorej patria natypickejšie nálezy neandertálcov. Vždy zahŕňa minimálne západoeurópske nálezy od 60 000 do 40 000 BP, rôzni autori však do pojmu pridávajú aj ďalšie nálezy. Konkrétne existujú takéto definície: neandertálci od 80/75/70 000 do 35/30 000 BP neandertálci od 90 000 do 27 000 BP neandertálci od 100 000 do 35/30 000 BP neandertálci od 127 000 do 40/30 000 BP neandertálci od 135/?100 - 28 000 BP neandertálci od 80/70/60 000 do 40 000 BP (t.j. okrem posledných nálezov neandertálcov) európski neandertálci od 100 000 do 35/30 000 BP západo- a stredoeurópske nálezy neandertálcov od 110 000 do 35 000 BP západoeurópske nálezy neandertálcov počas würmu (okrem konca würmu) t.j. podľa staršieho datovania würmu asi od 70 000 BP západoeurópske nálezy neandertálcov od 230/200 000 do 30/25 000 BP


Preneandertálec

Context: Introduction  Preneandertálec (lat. zriedkavo Homo sapiens praeneanderthalensis, Homo praeneanderthalensis, Homo präneanderthalensis, Homo preneanderthalensis ) môže byť: najčastešie: protoneandertálec pôvodne: pojem z tzv. preneandertálskej hypotézy (40.-60. roky 20. stor.), t. j. skupina ľudí, z ktorej sa vyvinuli aj klasickí neandertálci aj ľudia dnešného typu; konkrétne sa sem zahŕňali najmä nálezy Steinheim, Weimar/Ehringsdorfu, Swanscombe, As-Schúl (Skhul) a Tabun (Tabún) , pozri preneandertálska hypotéza anteneandertálec v užšom zmysle (t. j. definovaný tak, že predchádza protoneandertálcovi) + protoneandertálec anteneandertálec v užšom zmysle (t. j. definovaný tak, že predchádza protoneandertálcovi), presnejšie: všetky európske nálezy do MIS 9, t. j. do cca 300 000 BP, v užšom zmysle len nálezy od MIS 11 (t. j. od cca 420/440 000 BP) do MIS 9 všetky európske nálezy od MIS 13 do MIS 7, t. j. cca od 450 do 200 000 BP


Človek neandertálsky

Context: Zánik  Datovanie Ako približný dátum ich zániku sa obyčajne udáva 35 000/30 000/29 000/28 000/27 000 BP. Za najmladšie nálezy sa donedávna považovali lokality Vindija (Chorvátsko, 3332 000 BP), Gruta Nova (Columbeira, 29 000 BP) , Figueira Brava (3029 000 BP) , Zafarraya (Španielsko, 33/30/29/28/27/26 000, ale prípadne až 25 000 BP) , ďalšie lokality z Pyrenejského polostrova (pozri napr. ) a Wolpoff 1999 uvádza, že najmladší nález by mohol byť nejasný nález z Devil’s Tower v Gibraltáre starý len 15 000 BP. V roku 2006 pribudlo datovanie nálezov z jaskyne Gorham’s Cave na Gibraltáre 28 000 BP, ale možno len 24 000 BP. Bývalé datovanie lokality Mezmajskaja na 29 000 BP bolo v roku 2005 a v roku 2011 opravené na starší dátum (konkrétne v roku 2005 na 40 000 BP a v roku 2011 na 39 000 BP) a v roku 2011 z toho niektorí bádatelia vyvodili záver, že neandertálci zanikli celkovo oveľa skôr než sa myslelo.. V roku 2014 v časopise Nature vyšiel článok, ktorý datuje vyhynutie neandertálcov s pravdepodobnosťou 95,4 % na obdobie 41 030–39 260 BP. Príčiny O príčine pomerne rýchleho nahradenia neandertálcov ľudmi dnešného typu (t. j. druhom Homo sapiens), ktorí prišli do Európy okolo 40 000 BP, t. j. krátko pred predpokladaným zánikom neandertálcov, existuje viacero teórií: Neandertálci vyhynuli, lebo značne ubudol počet veľkej zveri, ktorou sa živili, a to v dôsledku zmeny podnebia a/alebo príchodu konkurenčných lovcovľudí dnešného typu. Podľa novších výskumov však neandertálci bezpečne jedli aj rastliny a menšiu zver. Ľudia dnešného typu žili okolo 50 rokov, neandertálci len niečo vyše 30 rokov. Skúsenosti starších možno predstavovali populačnú výhodu. Ľudia dnešného typu jednak mali nástroje zo vzdialených oblastí, teda obchodovali a mali deľbu práce a tým aj špecializáciu, a jednak sa spoločensky združovali do väčších celkov, kým neandertálci mali nástroje len z materiálov z blízkeho okolia a žili len rozptýlene v oddelených skupinách (a preto asi ani nemali spoločný jazyk). Neandertálci mali aj horšie organizované bývanie. Toto všetko výrazne zvýhodnilo ľudí dnešného typu. Neandertálci sa nenaučili používať ihlu, a preto príchod extrémne chladného počasia v Európe už nezvládli. Iná hypotéza, naopak, hovorí, že neandertálci sa nevedeli vyrovnať s veľmi teplým počasím. Neandertálci zanikli prirodzene ako každá civilizácia (v ich prípade navyše po dlhom období vzdorovania ľadovým dobám) a iba náhodou sa pri ich konci ocitli ľudia dnešného typu. Neandertálci mali zlú výživu, lebo im chýbali nenasýtené mastné kyseliny (typické pre kvalitnú morskú stravu), dôležité na rozvoj mozgu. Neskorší výskum však ukázal, že neandertálci ryby jedli. Došlo jednoducho k bratovražednej vojne medzi neandertálcami a ľuďmi dnešného typu. Trinkaus v roku (?)2006 zverejnil závery k nálezu Oase 2 (Rumunsko), ktorý podľa neho dokladá kríženie neandertálcov a ľudí dnešného typu (názory o možnom krížení týchto dvoch taxónov sú ale oveľa staršie). Jedna z možností, ktorá z toho vyplýva, je, že neandertálci nevyhynuli, ale splynuli s ľuďmi dnešného typu. Podľa genetikov (stav v roku 2010) síce ku kríženiu dochádzalo, ale len v niektorých oblastiach a nehralo významnú úlohu (pozri podnadpis Genetika). Podľa D. Lewisa-Williamsa neandertálci boli voči ľuďom dnešného typu v nevýhode tým, že nedokázali abstraktne myslieť, plánovať, vytvárať stratégie založené na minulej skúsenosti a uskutočňovať ich v skupine, a nemohli snívať a rozprávať o snoch. Fernando Rozzi si myslí, že k zániku neandertálcov prispelo to, že ich ľudia dnešného typu konzumovali (kanibalizmus). V roku 2010 pribudla teória, že neandertálci vyhynuli kvôli výbuchu sopky pri dnešnom Neapole, ku ktorému došlo 39 000 BP, a ktorý výrazne zhoršil podnebie. V roku 2011 niektorí bádatelia na základe nového datovania nálezu Mezmajskaja, ktoré ukazuje, že nález je oveľa starší ako sa myslelo, vyjadrili presvedčenie, že je možné, že neandertálci vymreli skôr než ľudia dnešného typu vôbec prišli do Európy.


Protoneandertálec

Context: Introduction  Protoneandertálec alebo raný neandertálec alebo včasný neandertálec je vývojová etapa neandertálca (spravidla uvádzaná ako etapa, ktorá bezprostredne predchádza klasickému neandertálcovi resp. obdobiu würm podľa staršieho datovania). Presnejšie to môže byť: všeobecne: európske nálezy z obdobia pred würmom, ktoré mali niektoré neandertálske črty nálezy neandertálca z obdobia 220 – 135 000 BP nálezy neandertálca z obdobia MIS 7 až MIS 5 resp. z obdobia 230 – 80 000 BP Homo sapiens steinheimensis (európske) nálezy neandertálca z obdobia 150 – 100 000 BP (Ehringsdorf, Saccopastore, Fontéchevade, Gánovce) resp. 150 – 120 000 BP nálezy neandertálca z obdobia 180 – 90 000 BP (nálezy: Krapina, Saccopastore, Forbes Quarry, Altamura, Ochtendung) resp. 200 – 70 000 BP nálezy neandertálca z obdobia MIS 5 resp. z obdobia od 120 000 BP do ?75 000 BP (t. j. nálezy Bañolas, Gibraltár, Pinar, Saccopastore, La Chaise, Ehringsdorf, Taubach, Krapina, Tabun E1, Džabal Irhúd, Hauna Fteah, Dire Dawa, Ma-pa, Gánovce) resp. z obdobia 150 000 BP do 60 000 BP (nálezy: Ehringsdorf, Saccopastore, Fontéchevade, Gánovce) Raný neandertálec alebo včasný neandertálec môže byť zriedkavo aj synonymum anteneandertálca (nálezy od 600 – 127 000 BP)


Človek neandertálsky

Context: Telesné znaky Vančata 2007 (jeho definície neandertálca a jeho častí pozri nižšie) uvádza: Výška nepresahovala , hmotnosť bola niekedy aj vyše Mali veľké zuby s veľkými zubnými dutinami (tzv. taurodontný chrup), rezáky sklonené vpred, za poslednou stoličkou bol tzv. retromolárny priestor (t.j. medzera), bradový výbežok nie je výrazný, prítomný je alveolárny prognatizmus. Mali veľmi charakteristický, veľký a silno pneumatizovaný skelet tváre, veľké očnice, výrazné nadočnicové oblúky Mozgovňa je nízka a dlhá. V tylovej časti je tzv. (po anglicky) occipital bun (charakteristická vypuklina). Absolútna veľkosť mozgu je podobná ako u človeka dnešného typu, ale jeho relatívna veľkosť je menšia než u človeka dnešného typu. Kosti ich končatín boli veľmi robustné a krátke. Súdkovitý hrudník spolu s neobvyklými proporciami tela a končatín (dlhý mohutný trup a krátke končatiny s krátkym predlaktím a holeňou) naznačuje, že fyziológia dýchania mohla byť do istej miery odlišná od anatomicky moderného človeka, a ich metabolizmus bol náročnejší na energiu. Vďaka týmto vlastnostiam, a vďaka menej vhodnej biomechanike, neboli neandertálci zrejme fyziologicky dostatočne prispôsobení na dlhé usilovné pochody tak ako anatomicky moderný človek. Podľa úponov a stavby kostry mali neandertálci mimoriadnu fyzickú silu a pravdepodobne boli oveľa silnejší ako akýkoľvek súčasný človek. Niektorí bádatelia zastávajú názor, že väčšina neandertálcov neprežila predposledný glaciál a genetické vlastnosti a fenotyp nasledujúcich neandertálcov preto ovplyvnil takzvaný bottleneck effect (efekt úzkeho profilu). Neskoré neandertálske populácie vykazujú niektoré ”moderné” znaky, ktoré sú dôkazom, že neandertálci sa v priebehu stredného paleolitu vyvíjali, prípadne v niektorých prípadoch aj paralelne s človekom dnešného typu (napr. gracializácia lebky). Thurzo 1998 (jeho definície neandertálca a jeho častí pozri nižšie) uvádza, že protoneandertálec morfologicky pripomína Homo heidelbergensis a neskorý neandertálec morfologicky pripomína človeka dnešného typu (t. j. Homo sapiens). Znaky klasického neandertálca sú tieto: priemerná výška (muži)/ (ženy) priemerná hmotnosť 68 (podľa niektorých názorov až do ) kapacita lebky 1 300; mali (presnejšie nálezy z obdobia 50 – 30 000 BP mali) zo všetkých druhov rodu Homo najväčšiu absolútnu veľkosť mozgu (Relatívna – t. j. v pomere k hmotnosti tela meraná – veľkosť mozgu je však u človeka dnešného typu väčšia o 10 %). platycefalická (plochá) mozgovňa, tenšie kosti lebky ako u H. heidelbergensis, nadočnicový val s náznakom členenia na dva obočné oblúky (arcus superciliares), vyčnievajúce záhlavie vytvárajúce "drdol", fossa suprainiaca, pomerne plochá báza lebky, kruhovitý obrys lebky pri pohľade zozadu, vyčnievajúca tvár s veľkým a širokým nosom alveolárny prognatizmus, nevyvinutá alebo naznačená bradová hrčka (protuberantia mentalis), pomerne veľké rezáky, taurodontizmus (veľká dutina črenových zubov a stoličiek so zrastenými koreňmi), retromolárna medzera medzi treťou stoličkou a predným okrajom ramena sánky, chýbajúca fossa canina; u nálezov zo západnej Ázie sa vyskytujú navyše silne obrúsené zuby prednej časti chrupu acetabulum posunuté smerom dozadu jarček na chrbtovej strane laterálneho okraja lopatky mohutné úpony svalov vrátane ohýbačov prstov Zavalité telo so súdkovitým hrudníkom, veľká celková robustnosť, ako aj veľký a vystupujúci nos boli následkom prispôsobenia sa nepriaznivým podmienkam európskej ľadovej doby. Nos asi okrem iného slúžil na zohrievanie vzduchu pred vstupom do priedušiek a do pľúc. Filit uvádza, že Neandertálec bol menšej, rozložitej postavy, 155160 cm vysoký, s ľahko nachýlenou postavou, s pokrčenými kolenami a s dopredu nahnutou hlavou. Jednotlivé kosti boli silné a ich konfigurácia ukazuje na značný vývin kostrového svalstva. Lebku mal veľkú. Markantnými znakmi sú: nízka a plochá lebka, šikmé čelo, veľké nadočnicové oblúky strechovite sa klenúce nad veľkými okrúhlymi očnicami, široký a mohutný nos, silné čeľuste so silnými zubami a bezbradou dolnou čeľusťou. Veľký otvor tylový, ktorým je lebka nasadená na krčnú kostru, bol posunutý značne dozadu, a tak vznikla i zaklonenosť hlavy.


Človek neandertálsky

Context: Nehmotná kultúra a duševné vlastnosti Vyrábali prvé artefakty majúce symbolickú funkciu. Umelecký prejav neandertálca nie je známy. Nevylučuje sa rituálny kanibalizmus (jaskyňa Hortus; Krapina). Doklady tzv. medvedieho kultu v Alpách (locality Drachenloch a Drachenhöhle) svedčia o začiatkoch kultových predstáv a zárodkoch totemizmu a s ním spojených obradov. Podľa Vančata 2007 je sporné, či neandertálci vôbec mali kultúru v užšom zmysle, no tvrdenie, že neandertálci boli úplne akultúrni je z rôznych dôvodov veľmi nepravdepodobné. Pravdepodobne pochovávali svojich mŕtvych (o spornosti toho, či neandertálci mali hroby, pozri napr. McKee 2005 str. 301 a nasl.). Za hroby sa považujú nálezy z lokalít Tešik-Taš, Monte Circeo, Le Moustier, La Ferrassie a Šánidar. Hroby vystielali konármi, do hrobov pridávali kvety a liečivé rastliny (typický príklad sú hroby v Šánidare) . Neandertálci mali pomerne vysoký stupeň duševných schopností. Doložené sú dokonalo vykonané amputácie (Šánidar), svedčiace o základných anatomických poznatkoch i úspešných liečebných praktikách. Vzájomne koordinovali činnosť relatívne dostatočne rozvinutým jazykom. Vykazovali sociálnu solidaritu (starali sa o chorých a starých). Pochovávali svojich mŕtvych (jaskyňa v La Chapelle-aux-Saints). V roku 2007 sa našli dôkazy o tom, že si neandertálci čistili zuby Rekonštrukcia neandertálskeho novorodenca v roku 2008 ukázala, že pôrod bol podobne komplikovaný ako u dnešných ľudí, a teda aj neandertálcom musel pri pôrode niekto druhý pomáhať.


Človek neandertálsky

Context: Hmotná kultúra a prostredie Pokiaľ ide o archeologickú kultúru, typický je mousterién a jeho varianty (pozri článok moustérien). Existovalo niekoľko špecifických kultúrnych variantov (moustérien acheulskej tradície, charentien, taubachien, klasický moustérien a zúbkovaný moustérien). Neskorí neandertálci mali veľmi podobnú čepeľovú industriu (chatelperronien, szeletien a bohunicien) ako mal človek dnešného typu, ako to dokazuje napr. nálezisko St. Césaire. Okrem toho na Prednom východe moustérien, ktorý je typický pre skoro všetkých neandertálcov okrem posledných, zdieľali s neandertálcami ľudia dnešného typu. Charakteristický je aj nárast typologickej škály nástrojov (škrabadlá, trojuholníkové hroty, čepeľové nože, rydlá atď.) a výroba kožených odevov. Používali oheň, a to aj prenosný oheň (fakle či kahance na osvetlenie vnútorných častí jaskýň). Žili v malých skupinách tvorených asi 20 jedincami. V teplejších dobách uprednostňovali voľný terén na brehoch riek, ale zhoršujúce sa podnebie ku koncu ich existencie ich nútilo vyhľadávať skalné prístrešky (tzv. abri) a jaskyne (nálezy z Francúzska), vítané boli aj termálne žriedla (nález Gánovce 1); táboriská vo voľnej prírode však boli naďalej početné. V lokalite Molodova na Dnestri sa našli najlepšie zachované dočasné oválne chaty neandertálcov Európy. Podľa Soukupa 2005 je pre nich charakteristický vznik rozsiahlejších loveckých sídlisk, stavby loveckých stanov a chát. Podľa Vančata 2007 žili väčšinou na jednom mieste (spravidla v spomínaných jaskyniach, abri alebo chatách), a z týchto stálych táborov sa vydávali na hviezdicové výpravy. Neandertálcov v užšom geografickom zmysle údajne nikdy nebolo naraz na svete viac ako 15-tisíc. Prírodným prostredím neandertálcov bola polárna tundra s machmi, lišajníkmi a kosodrevinami, ktorá smerom k juhu prechádzala v trávnatú tajgu a lesostep.


Civilizačné ochorenie

Context: Zdroje  Civilizačné choroby a moderný výskum


Migracionizmus

Context: Introduction  Migracionizmus môže byť: paleoantropologická teória, ktorá predpokladá, že človek kromaňonského typu (Homo sapiens) ako predstavitelia nového a dokonalejšieho človeka začal koncom poslednej doby ľadovej inváziu do starých neandertálskych sídlísk a vyhubil pôvodných, primitívnejších obyvateľov typu Homo neanderthalensis v 19. a 20. storočí to bola teória, ktorá sa snažila ospravedlniť migráciu a výboje príslušníkov bielej rasy proti farebným v kolóniách


Maltuziánstvo

Context: Introduction  Maltuziánstvo alebo maltuzianizmus alebo maltuziánska populačná teória je demografická a národohospodárska teória (resp. smer), prvýkrát sformulovaná Thomasom Robertom Malthusom (1766-1834). Hovorí, že kým obyvateľstvo má prirodzenú tendenciu rásť geometrickým radom, ponuka potravín a prostriedky na existenciu majú tendenciu rásť aritmetickým radom; z toho vyplýva, že produkcia potravín na hlavu klesá v čase a brzdí rast obyvateľstva. Závery sú jednak, že príčinou hladu v spoločnosti je príroda, a jednak, že sa civilizácia časom musí vrátiť k pravekému spôsobu života. Maltuziánstvo spája možnosť prekonať spomínané problémy vyplývajúce z rastu obyvateľstva s predchádzaním takému rastu obyvateľstva, ktorý nie je ekonomicky zabezpečený, ako aj s prirodzenou reguláciou obyvateľstva prostredníctvom hladu, epidémií, vojen atď.. Moderný variant maltuziánstva sa volá neomaltuziánstvo.


Mitochondriálna Eva

Context: Niektoré dôsledky datovania a umiestnenia Mitochondriálnej Evy Mapa ľudskej migrácie z Afriky na základe mitochondriálnej DNA. Čísla reprezentujú tisícky rokov späť od súčasnosti. Modrá línia ohraničuje oblasť ľadovca počas poslednej doby ľadovej. V strede leží severný pól, Afrika, východisko migrácie, je v hornom ľavom rohu a Južná Amerika vpravo. Porovnávanie počtu mutácií v mitochondriálnej DNA vo vzorkách zhromaždených z celej planéty dokazuje, že celé ľudstvo je geneticky veľmi podobné. Z toho priamo vyplýva, že len pred (podľa súčasných odhadov) približne 200 000 rokmi sme všetci mali spoločnú „pramatku“. Takže všetci súčasní ľudia sú si navzájom vzdialení bratranci a sesternice. Tiež sa ukázalo, že Afričania majú medzi sebou navzájom viac mutácií v mtDNA, než ostatné rasy a teda sú najstaršou ľudskou skupinou. Všetci súčasní ľudia sú teda pravdepodobne potomkami černošskej rasy žijúcej južne od Sahary pred pár stotisíc rokmi. Zároveň to znamená, že rôzne dnešné rasové znaky (farba kože, farba vlasov, tvar očí atď.) sú len neskoršou „kozmetickou“ úpravou spoločného základu mechanizmom mikroevolúcie. Táto teória bola nazvaná „(nedávna) Migrácia z Afriky“ a v súčasnosti je široko prijímanou vedeckou hypotézou. Podporujú ju nielen genetické štúdie, ale aj jazykové analýzy a štúdium ľudských fosílií. Ďalšie genetické štúdie skúmajúce mutácie v mtDNA umožňujú rovnakou metódou stanoviť pôvod i približný čas osídlenia jednotlivých kontinentov či dokonca regionálnych oblastí. Je pravdepodobné, že aj v rámci kontinentov sa bude prejavovať tzv. zakladateľský efekt. Súvis dnešného človeka s neandertálcami zatiaľ nie je jednoznačne objasnený a je predmetom intenzívneho výskumu. Strom ľudskej mtDNA. "Mitochondriálna Eva" je hore, šípky ukazujú postupný vznik mutácií vyskytujúcich sa v rôznych regiónoch A graf zobrazuje predpokladaný vývoj k modernému človeku podľa Multiregionálnej teórie Mitochondriálna skupina, ktorú určuje Mitochondriálna Eva je špecifická pre Homo sapiens sapiens alebo aspoň pre jeho aktuálny „chronospecies“. Predpokladá sa, že je možné definovať skoršie „Evy“, napríklad tú, ktorá bola predkom súčasného človeka a neandertálcov alebo dokonca opíc. Vyskytujú sa však aj závažné námietky voči takémuto zjednodušenému pohľadu. Podľa súčasných výskumov stále nie je isté, či neandertálci boli predkami súčasného Homo sapiens sapiens alebo len vedľajšou slepou vetvou. Zatiaľ sa zdá, že ich mtDNA sa v súčasnom ľudskom genofonde v priamej (materskej) línii nezachovala. Niektoré genetické a archeologické objavy však pripúšťajú možnosť vzájomného kríženia týchto dvoch druhov v minulosti. Čo sa týka spoločného predka dnešných ľudí a šimpanzov, výskum z roku 1973 (Mary-Claire King) tvrdil, že genetická podobnosť šimpanzov a ľudí je 99 %. Avšak štúdie z posledných rokov používajúce výstižnejšiu metodiku hovoria len o 98 až 94 % podobnosti čo vrhá silné pochybnosti na určenie ich spoločnej „Evy“. Mitochondriálna makro - haplo skupina náležiaca Mitochondriálnej Eve je v súčasnosti označovaná ako L, lebo obsahuje všetky dnešné mitochondriálne línie. Teória migrácie z Afriky je v rozpore so staršou teóriou „multiregionálny počiatok súčasného človeka“. Táto tvrdila, že pred približne miliónom rokov sa Homo erectus rozšíril po celom svete a tam sa v jednotlivých regiónoch postupne vyvíjal na Eskimákov, Pygmejov a ďalšie dnešné rasy. Priamym dôsledkom tejto teórie bolo, že súčasné rasy sú teda výsledkom rôznych predkov a zásadne sa líšia. Túto teóriu vyvracajú nielen genetické štúdie, ale aj fosílne nálezy, keďže nájdené fosílie súčasného typu človeka (Homo sapiens sapiens) sú staršie než fosílie neandertálskeho človeka. Neandertálci teda neboli naši priami predchodcovia.


Rasizmus

Context: Súčasnosť a kritika Rasistická, fašistická a nacistická ideológia však nie je mŕtva ani dnes. Aj po roku 1945 sa niektoré štáty riadili (Juhoafrická republika) alebo riadia týmito myšlienkami (Zimbabwe). Na konci 20. storočia sa objavil rad menších skupín a politických strán s rasistickými myšlienkami a ideológiami, ktoré sa udržujú a šíria po celom svete. Podľa konvencie OSN je rozlišovanie prevahy na základe rasy z vedeckého hľadiska falošné, morálne odsúdeniahodné, sociálne nespravodlivé a nebezpečné, a neexistuje žiadny dôvod na rasovú diskrimináciu, kdekoľvek, v teórii alebo v praxi.


Migrácia (sociológia)

Context: Teórie migrácie E.G. Ravenstein v roku 1885 vydal článok s názvom „The Laws of Migration“, v ktorom na základe štatistík a údajov o migrácii pochádzajúcich z Veľkej Británie, zhromaždil tzv. zákony migrácie, ktoré zahŕňajú diaľku, rôzne typy migrantov, rozdielne preferencie žien a mužov pri migrovaní, a pod. E.S. Lee delí faktory spôsobujúce migráciu na tzv. „push faktory“ a „pull faktory“. „Push faktory“ sú negatíva, ktoré človeka odrádzajú v zotrvaní v pôvodnej oblasti, napr. zlá ekonomická situácia, zmena politického režimu, konflikty, vojny, diskriminácia, a pod. „Pull faktory“ sú pozitíva, ktoré človeka motivujú k migrácii do novej oblasti, napr. pracovné príležitosti, priaznivé podnebie, vzdelanie, fungujúca ekonomika, a pod.


Teória demografickej revolúcie

Context: Introduction  Teória demografickej revolúcie je najviac uznávaná z pomedzi teórií, ktoré sa snažia vysvetliť zmeny v reprodukčnom správaní obyvateľov vyspelých krajín za posledných asi 200 rokov. Na začiatku demografickej revolúcie došlo k výraznému poklesu úmrtnosti a rastu obyvateľstva. Následne došlo k poklesu pôrodnosti a k stabilizácii populácie.


Von z Afriky

Context: Introduction (Hypotéza/model/teória) Von z Afriky alebo (hypotéza/model/teória) Out of Africa (angl. Out of Africa ) môže byť: presnejšie "Von z Afriky 2": hypotéza nedávneho afrického pôvodu (t.j. hypotéza, že človek dnešného typu celého sveta pochádza z Afriky, kde vznikol okolo 300/200 000 rokov BP resp. podľa starších názorov okolo 100 000 BP) presnejšie "Von z Afriky 1": hypotéza o rozchode ľudí (asi druhu Homo erectus či Homo ergaster) pred 1,8 mil. rokov alebo (najneskôr) pred 1 mil. rokov, pozri Von z Afriky 1 Out of Africa môže byť aj britská charita, pozri Out of Africa (charita)


Teória kultúrnych okruhov

Context: Introduction  Teória kultúrnych okruhov je teória, podľa ktorej sa kultúrne prvky objavili vždy na jednom mieste sveta, vo zvláštnej konštelácii, a odtiaľ sa migráciou preniesli do inej časti sveta; opakom je teória kultúrnej konvergencie.


Saldo

Context: Pozri aj  saldo migrácie (rozdiel medzi počtom imigrantov a počtom emigrantov)


Teória evolúcie (biológia)

Context: Vznik a vývoj evolučnej teórie  Začiatky evolučného myslenia Myšlienka vzniku a postupnej zmeny živých foriem zamestnávala už filozofov v antickom Grécku (napr. Anaximandros, Empedokles, Epikuros a podobne), no Aristoteles a Platón, ktorí najviac ovplyvnili západnú civilizáciu, takúto myšlienku neuznávali. V 18. storočí Carl von Linné pripustil, že nové druhy by mohli vznikať krížením existujúcich druhov (čím čiastočne ustúpil zo svojho pôvodného stanoviska, že druhov musí byť toľko, koľko ich bolo stvorených). Georges Buffon predpokladal, že druhy by mohli „degenerovať“, čím mohli napríklad vzniknúť ľudské rasy. Krátko sa o možnosti vývinu druhov zmieňuje aj Erasmus Darwin (starý otec Ch. Darwina) v diele Zoonómia (1794 a 1796). Na prelome 18. a 19. storočia si Georges Cuvier, zakladateľ paleontológie, všimol že jednotlivé typy fosílií, nachádzajúce sa v okolí Paríža, sú vždy charakteristické pre tú-ktorú geologickú vrstvu. Vysvetlil si to tak, že v minulosti dochádzalo k opakovaným katastrofám, ktoré potom zmenili zastúpenie živočíšnych druhov. Táto teória sa nazývala katastrofizmus . Na druhej strane geológovia ako James Hutton a Charles Lyell prišli s myšlienkou, že Zem nebola formovaná katastrofami, ale pomalými a postupnými procesmi, ktoré museli trvať dlhšie ako 6000 rokov, čo bol vek Zeme stanovený niektorými teológmi. Lamarckizmus Jean-Baptiste Lamarck, socha v Jardin des Plantes v Paríži. Jeden z najvýznamnejších ideových predchodcov modernej evolučnej teórie bol francúzsky prírodovedec Jean Baptiste de Lamarck. Lamarck bol zástancom myšlienky, že organizmy môžu počas svojho života získavať nové vlastnosti a charakteristiky, ktoré sa potom prenášajú dedením na ďalšie generácie. Pri zmene prostredia sa menia aj potreby (fr. besoin ) živočíchov, takže sú nútené meniť, prispôsobovať svoje správanie. V priebehu sledu generácií tak dochádza k premene (transmutácii) organizmu na nový druh, lepšie prispôsobený zmenenému prostrediu. Svoje názory publikoval v roku 1809. Teória o dedičnosti získaných vlastností dostala po ňom názov lamarckizmus . Lamarck (a vôbec biologická veda v tom čase) nemal potrebné znalosti o mechanizmoch dedičnosti, ako ich máme dnes. Skutočne získané vlastnosti sa nededia biologickým spôsobom. Napriek tomu spočíva Lamarckov význam v tom, že formuloval princíp biologickej evolúcie ako takej. Organizmy nie sú statické entity, prežívajúce v čase bez zmeny, ale menia sa v odpovedi na zmeny vonkajšieho prostredia. Darvinizmus Titulná stránka knihy O pôvode druhov . Pôvodnú teóriu fylogenetickej evolúcie sformuloval britský prírodovedec Charles Darwin. Podľa neho dostala aj názov darvinizmus . Darwinove pinky Podnety pre svoju teóriu dostal ako prírodovedec vedeckej expedície okolo sveta na lodi Beagle. S úžasom zisťoval rozmanitosť živých organizmov, ako aj to, že na rôznych miestach Zeme žijú rôzne organizmy, aj keď podmienky môžu byť podobné. V roku 1835 výprava dorazila na súostrovie Galapágy, kde Darwin zbieral vzorky rastlín a živočíchov. Po návrate do Londýna si pri spracovávaní materiálu všimol, že má pred sebou trinásť druhov veľmi podobných drobných vtákov, piniek podčeľade Geospizinae , ktoré sa líšili len vo veľkosti, stavbe a tvare zobáka. Vo svojich zápiskoch Denník výskumov (angl. Journal of Researches , populárne známy pod menom Cesta lode Beagle , angl. The Voyage of the Beagle ) píše udivene: :„ Človeku sa naozaj zdá, že z pôvodne malého počtu vtákov na tomto súostroví niekto vybral jediný druh a prispôsobil ho na rôzne účely. “ Darwin tu skoro presne popisuje princíp evolučného procesu dnes zvaného adaptívna radiácia, ktorý sa považuje za predstupeň vzniku nových druhov. Príklad adaptívnej radiácie na Galapágoch sa dostal do povedomia pod názvom Darwinove pinky. Podobné závery vychádzali aj z pozorovania ostrovných druhov korytnačiek a iných plazov. Syntézu svojich teórií publikoval Darwin v roku 1859 vo svojej známej knihe O pôvode druhov (celým názvom O pôvode druhov prirodzeným výberom, alebo uchovávanie zvýhodnených rás v boji o život ).


Život

Context: O definíciách života a dôsledkoch Prvotná bola hore uvedená klasická definícia a jej podobné definície. Aristoteles, zakladateľ vedeckej biológie, definoval život v nadväznosti na Platóna ako prítomnosť schopnosti samopohybu (tiež rastu a vnímania). Podľa Aristotela živé bytosti nesú svoj vlastný cieľ (po grécky télos ) v sebe. Rozlišoval tiež tri druhy života : vegetatívny (vegetatívny život rastlín; výživa, rast, rozmnožovanie) senzitívny (senzitívny život zvierat; vnímanie, pohyb, snaženie) racionálny (racionálny duchovný život človeka; schopnosť poznávať) Rastliny majú len vegetatívny, zvieratá vegetatívny a senzitívny a ľudia vegetatívny, senzitívny aj racionálny život. Každý stupeň zodpovedá inému stupňu schopnosti slobodne konať. Toto delenie sa dnes spravidla zamieta jednak kvôli existencii vírov a iných medziforiem a jednak sú proti sociobiológovia a zástancovia evolučnej teórie poznania. Dnes sa teda v prírodných vedách na účely definície života uprednostňuje opis statických a dynamických vlastností živých bytostí, pričom je samozrejme predpokladom, že definujúci abstrahuje od života jeho samého. Filozofická biológia však dodnes viac-menej používa Aristotelovu definíciu (samopohyb, télos atď.) a považuje subjektivitu živej bytosti za základ pochopenia života, pričom statické a dynamické procesy chápe ako druhotné – ako podmienky pre uvedenú subjektivitu. Tieto dve koncepcie (prírodovedecká koncepcia a koncepcia filozofickej biológie) si vlastne konkurujú už od staroveku. Výber koncepcie je však aj dnes rozhodujúci, lebo má praktické následky. Pri prírodovedeckej koncepcii (1) nevznikajú žiadne etické ani politické „predpisy“ pre zaobchádzanie so živými tvormi v oblasti ochrany prírody a zvierat a zaobchádzani s ľudmi, (2) v medicíne potom platí koncepcia iatrotechnológie, čiže chápania choroby ako poruchy stroja a lekára ako opravára, a zdravie sa chápe ako „pocit úplnej telesnej, duchovnej a sociálnej pohody človeka“ (čo by pri dôslednom dodržovaní bolo pre ľudstvo osudným). Naštastie sa však v medicíne uplatňuje aj staroveká filozofia, a teda filozoficko biologická koncepcia, ktorá je vyjadrená Hippokratovou prísahou, ktorá zakotvuje akúsi lekársku stavovskú etiku (úctu pred životom) nevyplývajúcu z prírodovedeckej koncepcie života.


Panspermia

Context: História Prvé úvahy na túto tému sa dajú nájsť okolo roku 450 pred Kr. u gréckeho filozofa Anaxagora. V pozmenenej podobe sa hypotéza opäť objavila v 19. storočí (Jöns Jakob Berzelius, William Thomson, Hermann von Helmholtz) a na začiatku 20. storočia ju do hĺbky rozpracoval švédsky chemik a fyzik Svante Arrhenius. Jej aktívnymi zástancami v 20. storočí boli sir Fred Hoyle a Chandra Wickramasinghe, ktorí sa domnievali, že život z vesmíru je pôvodcom niektorých epidémií, nových chorôb, ale aj genetických noviniek podporujúcich makroevolúciu. Podobne aj vedci Carl Sagan, Francis Crick a Leslie Orgel považovali za možné, že život sa na Zem dostal z vesmíru zámerným konaním vyspelej mimozemskej civilizácie. Posledne ju podporil tiež fyzik Stephen Hawking: „Život sa mohol šíriť z planéty na planétu alebo z hviezdneho systému do hviezdneho systému dopravovaný na meteoroch“.


Evolucionizmus

Context: Pozri aj  evolučná teória


Človek (filozofia)

Context: Podstata človeka Podstata človeka je súhrn vnútorných trvalých vlastností človeka.


Evolučná abiogenéza

Context: Introduction :: Pozri aj vznik života Evolučná abiogenéza je v súčasnosti prírodovedcami všeobecne najviac akceptovaná teória vzniku života, spočívajúca v postupnom a zákonitom vývoji (preto „evolučná“) živej hmoty (organických zlúčenín) pôvodne z neživej hmoty. Ak navyše predpokladáme, že k tomuto vzniku došlo priamo na Zemi, hovoríme o autochtónnej (evolučnej) abiogenéze . Autorom autochtónnej evolučnej abiogenézy bol pôvodne v roku 1924 sovietsky biológ a biochemik Alexander Ivanovič Oparin (18941980). Vznik úplne prvej živej veci (chemickou evolúciou), vrátane chemickej histórie, ktorá mu predchádzala, sa niekedy nazýva aj biopoéza (termín zaviedol Pirie v roku 1937). Naopak pre - predpodkladaný - opätovný vznik života chemickou evolúciou, ktorý prebieha od vzniku prvého života dodnes sa používa aj termín neobiogenéza (termín zaviedol Keosian v roku 1965/1968).


Biologická antropológia

Context: Dejiny Zakladateľmi fyzickej antropológie ako samostatného vedného odboru boli v polovici 19. storočia Paul Pierre Broca (1824-1880) a Franz Boas (1858-1942). Fyzická antropológia teda vznikla skôr, ako boli publikované známe dve kľúčové teórie 19. storočia: evolučná teória Charlesa Darwina (evolúcia) teória genetickej dedičnosti Gregora Mendela (genetika) Niektoré rané štádiá biologickej antropológie sú dnes zavrhnuté ako pseudovedecké. Týka sa to predovšetkým antropometrie, ktorá využívajúc meranie istých častí ľudského tela (napr. lebky - tzv. cefalitický index) robila závery o charaktere, správaní a nadaní danej osoby.


Pavel Šulek

Context: Venoval sa röntgenovej štruktúrnej analýze, ale po prechode na PFUK sa začal zaoberať jadrovou fyzikou. V SÚJV Dubna pracoval v skupine, ktorá hľadala tzv. Diracov monopól. Venoval sa vývoju metód na výpočet apochromatických optických sústav pre Čerenkovove počítače. Za práce venované simulácii experimentu metódou Monte Carlo získal so spoluautormi 2. cenu SÚJV (1970). Je tiež spoluautorom patentu Zariadenie na hľadanie magnetických nábojov na urýchľovači nabitých častíc (1971). Zomrel 20. januára 1987 v Bratislave.


Ján Štohl

Context: Introduction RNDr. Ján Štohl , DrSc. ( 26. júl 1932, Pezinok† 21. marec 1993, Pezinok) bol slovenský astronóm.


Ľubomír Hrivnák

Context: Životopis Narodil sa v Bratislave. Po štúdiu na Prírodovedeckej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave v rokoch 1948 – 1952 nastúpil na svoju alma mater ako asistent. V rámci ašpirantúry študoval v Prahe u zakladateľa českej školy teórie tuhých látok Zdeňka Matyáša. Ako prvý na Slovensku sa začal zaoberať touto problematikou a získal titul CSc. za prácu Vznik excitónu nežiarivou rekombináciou elektrónu a diery . V roku 1961 prešiel na Vysokú školu dopravnú v Žiline, kde sa v roku 1964 habilitoval a stal sa vedúcim Katedry fyziky. V rokoch 1968 – 1969 bol prodekanom Strojnícko-elektrotechnickej fakulty VŠD. Za politické postoje v tomto období bol v roku 1969 odvolaný z funkcie prodekana a v roku 1971 aj z funkcie vedúceho katedry. Po návrate do Bratislavy v roku 1974 pracoval v Elektrotechnickom ústave Slovenskej akadémie vied, kde v roku 1984 obhájil doktorskú dizertáciu prácou Neohmický transport v polovodičoch . Inauguračné pokračovanie absolvoval v roku 1990 na Matematicko-fyzikálnej fakulte UK v Bratislave. Spočiatku sa venoval štúdiu Fröhlichovho hamiltoniánu a stanoveniu podmienok, kedy sa dva elektróny v polárnom dielektriku môžu priťahovať v dôsledku elektrónovo-fonónovej interakcie. V tých časoch to bol ústredný problém kvantovej teórie tuhých látok. Počas jeho pôsobenia sa v Žiline okolo neho vytvorila silná skupina, ktorá rozvíjala výskum tuhých látok ultrazvukovými metódami a dosiahla vynikajúce výsledky i uznanie. Šírka jeho vedeckých záujmov bola mimoriadne veľká: zaoberal sa nežiarivou rekombináciou elektrónu a diery, kvantovým Hallovým javom, Bohmovým–Aharonovým efektom i neparabolickými disperznými zákonmi v polovodičoch. Odvodil poloempirický vzťah medzi mriežkovou konštantou polovodičov, ich šírkou zakázaného pásma a parametrami disperzného zákona vodivostných elektrónov. Ako prvý v dejinách fyziky na Slovensku prednášal o kvantovej teórii tuhých látok a popri profesorovi Jánovi Fischerovi aj o elektrónovej štruktúre atómov a molekúl. Vďaka jeho úsiliu a pod jeho vedením vznikla kniha Teória tuhých látok , ktorá bola prvou publikáciou svojho druhu v Česko-Slovensku a vyšla v dvoch vydaniach. Ešte na Prírodovedeckej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave založil v roku 1961 spoločne s profesorom Milanom Petrášom seminár z teoretickej fyziky. Po príchode na Elektrotechnický ústav SAV zasa viedol seminár z fyziky polovodičov. V rokoch 1969 – 1971 bol prvým predsedom Fyzikálnej sekcie Jednoty slovenských matematikov fyzikov. V tejto funkcii sa zúčastnil v roku 1969 na zakladacom zasadnutí Európskej fyzikálnej spoločnosti a bol zvolený za člena jej prvej rady. Zomrel 30. augusta 1993 v Bratislave.


Jozef Šucha

Context: Introduction  Jozef Šucha ( 30. január 1912, Brusno – † 29. január 1997, Bratislava) bol slovenský pedagóg a fyzik. Narodil sa 30. januára 1912 v Brusne. Ako riaditeľ školy najdlhšie pôsobil v Bratislave, ZDŠ Teplická ul. Bol významným priekopníkom svojpomocnej výroby učebných pomôcok a ich používania pri vyučovaní fyziky. Inštruktáže konal nielen v Bratislave, ale aj v iných mestách Slovenska, ba aj v Prahe. Napísal knihu Príručka k rozkladnému transformátoru – obsahuje 180 pokusov z elektriny a magnetizmu. Spolupracoval pri vydaní publikácií: JSMF – vznik – poslanie – činnosť, Matematici, fyzici a astronómovia na Slovensku. Získal vyznamenania: r. 1971 Zaslúžilý učiteľ, r. 1972 a 1975 Za vynikajúcu pedagogickú prácu, r. 1987 Čestný člen JSMF. Zomrel 29. januára 1997 v Bratislave.


Jan Fischer (rozlišovacia stránka)

Context: Pozri aj  Ján Fischer (1905 – 1980), slovenský fyzik


Zoznam slovenských fyzikov

Context: V + V Meno Rok narodenia a úmrtia Povolanie Poznámka Ján Vanovič 1907 – 1973 fyzik zaoberal sa teóriou relativity Štefan Veis 1923 – 1981 fyzik založil Vedeckú školu fyziky plazmy Ján Veme 1934 – 1993 fyzik zaoberal sa magnetickými vlastnosťami feromagnetických vrstiev Vojtech Mikuláš Vikár 1903 – 1988 fyzik Fyzici Slovenskí fyzici


Július Krempaský

Context: Životopis Narodil sa 31. marca 1931 v Krížovej Vsi. Po maturite na gymnáziu v Kežmarku v roku 1949 sa rozhodol pre štúdium fyziky na Prírodovedeckej fakulte UK v Bratislave. Štúdium ukončil v roku 1953. Už v priebehu štúdia sa stal asistentom na katedre fyziky na Elektrotechnickej fakulte Slovenskej vysokej školy technickej, na ktorej tiež zotrval v priebehu celej svojej pedagogickej kariéry. V roku 1963 sa habilitoval na docenta, v roku 1973 ako vôbec prvý z fyzikálnej obce na Slovensku získal titul doktora vied a v roku 1980 bol vymenovaný za profesora. Aktívne sa venoval tiež popularizácii vedy a vzťahom kresťanstva a fyziky, resp. vedy v širšom zmysle.


Pavel Šulek

Context: Introduction RNDr. Pavel Šulek , CSc. ( 2. december 1935, Beluša – † 20. január 1987, Bratislava) bol slovenský fyzik. Narodil sa v Beluši v okrese Púchov. Fyziku a matematiku študoval na Fakulte prírodných vied VŠP v Bratislave (1953– 1957). Neskôr vyštudoval popri zamestnaní odbor Pravdepodobnosť a matematická štatistika na PFUK (1978). Tu získal doktorát prírodných vied (1968) a v r. 1979 aj hodnosť kandidáta vied, hoci kandidátsku dizertáciu odovzdal už v roku 1971. V roku 1957 nastúpil ako asistent na svojej alma mater. Po jej zrušení (1959) prešiel na PFUK, kde sa v roku 1961 stal členom novovytvorenej Katedry jadrovej fyziky. Absolvoval dlhodobý pracovný pobyt v SÚJV Dubna v ZSSR (1964– 1972). Tu bol v rámci previerok vylúčený z KSČ, pretože ako predseda straníckej organizácie odmietol presadiť zrušenie rezolúcií proti okupácii ČSSR a za oslobodenie A. Dubčeka. Po návrate bol preradený ako odborný pracovník na Katedru všeobecnej fyziky, kde pracoval až do svojho predčasného skonu. Venoval sa röntgenovej štruktúrnej analýze, ale po prechode na PFUK sa začal zaoberať jadrovou fyzikou. V SÚJV Dubna pracoval v skupine, ktorá hľadala tzv. Diracov monopól. Venoval sa vývoju metód na výpočet apochromatických optických sústav pre Čerenkovove počítače. Za práce venované simulácii experimentu metódou Monte Carlo získal so spoluautormi 2. cenu SÚJV (1970). Je tiež spoluautorom patentu Zariadenie na hľadanie magnetických nábojov na urýchľovači nabitých častíc (1971). Zomrel 20. januára 1987 v Bratislave.


Zoznam slovenských fyzikov

Context: Š + Š Meno Rok narodenia a úmrtia Povolanie Poznámka Zuzana Šimkovicová 1922 – 1983 fyzička Július Šoltés 1935 – 1990 fyzik Jozef Šucha 1912 – 1997 fyzik zaoberal sa pokusmi z elektriny a magnetizmu Pavel Šulek 1935 – 1987 fyzik zaoberal sa röntgenovou štruktúrnou analýzou


Josef Sahánek

Context: Introduction  Josef Sahánek ( 18. február 1896, Praha – † 23. marec 1942, Mauthausen, Rakúsko) bol český fyzik.


Albert Fuchs

Context: Introduction  Albert Fuchs ( 8. apríl 1808, Levoča – † 1894, Bratislava) bol slovenský fyzik.


Zoznam slovenských fyzikov

Context: J + J Meno Rok narodenia a úmrtia Povolanie Poznámka Andrej Jaslinský 1715 – 1784 fyzik a filozof začal prednášať Newtonovskú fyziku (namiesto Aristotelovej) Štefan Anián Jedlík 1800 – 1895 fyzik objavil výrobu sódovej vody Zdeněk Juránek 1940 – 1992 fyzik zaoberal sa premagnetizačnými procesmi feromagnetík Štefan Jánoš 1943 – fyzik zaoberal sa skúmaním vlastností materiálov pri veľmi nízkach teplotách


Ľudovít Jaroslav Šulek

Context: Život<ref name=":0" /> Ľudovít Jaroslav Šulek sa narodil 9. septembra 1822 v Sobotišti a jeho mladé roky boli poznamenané úmrtím oboch rodičov (bratia mali iba 15 a 12 rokov). V roku 1841 absolvuje štúdium na Evanjelickom lýceu, kde sa stretáva s Ľudovítom Štúrom. Prostredníctvom Štúra sa zoznamuje s Heglovou filozofiou. Zaujímal sa tiež o demograficko-štatistické údaje o slovenských mestách a obciach, o dobrodružnom živote Mórica Beňovského (tento záujem sa premieta aj do roviny ochotníckej hry, na ktorú sa Šulek pripravoval ako herec). Zaujal ho i život legendárneho zbojníka Vdovčíka a tiež významní muži z maďarského tábora, ktorí prekonali typickú nepriazeň svojho prostredia a mali netradičný vzťah k Slovákom. Dňa 13. marca 1845 Šulek prichádza pokračovať v štúdiu evanjelickej teológie do Halle. Ľudovít Šulek spolupracoval pred revolúciou so Štúrom (diskutoval s ním tiež otázky o spôsobe národného obrodenia) a Hurbanom na vydávaní novín, zakladal knižnice, spolky miernosti, nedeľné školy a často zastupoval Hurbana v povinnostiach kňazských. Prvého augusta sa zjavuje prvé číslo Štúrových novín, kde Šulek prispieva svojou prvou informáciou o národných oslavách na Javorine, kde účastníci zapálili vatru, prednášali básne a zaspievali večernú nábožnú pieseň. Po príchode hurbanovských dobrovoľníkov bol na Myjave menovaný do vojenskej služby v rámci slovenského povstania. Viliam sprostredkoval rozkazy SNR a získaval dobrovoľníkov pre povstanie z Krajného a okolia (pridalo sa 400 dobrovoľníkov aj v prvej víťaznej bitke 22. 9. v Brezovej). Ľudovít Šulek organizoval v Brezovej pod Bradlom spolu s Hurbanom veľké zhromaždenie (3000 ľudí), ktorí predniesli Žiadosti slovenského národa. Na 7. mája bolo zvolané celonárodné zhromaždenie do Liptovského Mikuláša – Ľ. Šulek a D. J. Bôrik boli delegovaní ako zástupcovia Slovákov odovzdať Žiadosti stoličnému predstaviteľovi sídla župy (Nitra) ako Nitrianske žiadosti slovenského národa – tu Šulek informuje o žiadostiach slovami: Nasledovalo zatknutie a deportácia spolu s Bôrikom (tomu sa podarilo ujsť) do pevnosti v Komárne, kde v júni 1849 zomiera vo veku 26 rokov na choleru.


Ľudovít Jaroslav Šulek

Context: Introduction  Ľudovít Jaroslav Šulek ( 12. september 1822, Sobotište – † 16. jún 1849, Komárno) bol účastník slovenského povstania 1848. Jeho mladší brat bol Viliam Šulek. Pochovaný je na reformovanom cintoríne v Komárne. Na jeho počesť bolo v roku 1995 premenované komárňanské gymnázium na Gymnázium Ľudovíta Jaroslava Šuleka.


Michal Šulek

Context: Introduction  Michal Šulek ( 1932, Bobrov – † 2001) bol politický väzeň. Narodil sa v Bobrove v rodine robotníka. Počas štúdia na Prírodovedeckej fakulte UK so spolužiakmi rozniesol balíček protirežimových letákov. S pomocou konfidentov ich tajná polícia odhalila a pozatýkala. Bol odsúdený na 8 rokov, ktoré skoro celé strávil v Jáchymovských baniach. Tieto skúsenosti opísal v diele A život ide ďalej... s podtitulom Spomienky na strašné javisko v srdci Európy .


Ján Fischer

Context: Introduction Prof. RNDr. Ján Fischer ( 5. máj 1905, Martin, Slovensko – † 4. február 1980, Bratislava, Slovensko) bol slovenský fyzik.


Dionýz Ilkovič

Context: Posledné roky V marci 1976 Prof. Ilkovič odišiel do dôchodku. Aj potom sa živo zaujímal o dianie vo fyzike, na katedre i v celej fyzikálnej komunite. Zomrel 3. augusta 1980 v Bratislave.


Ľudovít Jaroslav Šulek

Context: Rodina  Otec: Ján Šulek - farár Matka: Mária Neumannová Brat: Viliam Šulek Partnerka: Anna Koléniová Otec Ján Šulek (niekedy zapisovaný aj Schulek) získal vzdelanie na vyšších školách (kolégium v Debrecíne a lýceum v Kežmarku), aby mohol zastávať kňazský úrad, no pre nedostatok miesta pôsobil najprv ako učiteľ. Od roku 1797 pôsobil ako rektor evanjelickej školy v Hybiach, v rokoch 1801-1805 učiteľ v Mošovciach (tu bol jeho žiakom aj Ján Kollár). Až následne bol evanjelickým farárom v Pržne na Morave, potom v Sobotišti. Ján Šulek bol dva razy ženatý, prvou ženou mu bola Rozália Margaréta, rodená Weberová. Hoci zomrela ako 33-ročná (1782 – 1815), mal s ňou 9 detí. Z nich sa stal známym najmä Ján Michal Šulek, lekár (1806 – 1860), ktorý bol autorom prvého ortopedicko-traumatologického diela pre ránhojičov u nás. Druhou manželkou Jána Šuleka bola Mária, rodená Neumannová (1786 – 1837), s ktorou mal až 9 detí. Z nich vynikol Bohuslav Karol Šulek (1816 – 1895), redaktor viacerých novín a od roku 1874 tajomník Juhoslovanskej akadémie vied v Záhrebe. Do rodiny sú tiež predkovia Milana Rastislava Štefánika. Ľudovít mal vzťah s dcérou Annou Koléniovou, dcérou vdovy Anny Koléniovej, slovenskej vlastenky, pomáhajúcej štúrovcom v ich obrodeneckej činnosti, práci na prvej Slovenskej národnej rady a dobrovoľníkom vo všetkých výpravách Slovenského povstania. V ich dome je od roku 1968 Múzeum Slovenských národných rád.


Vladimír Šucha

Context: Introduction Prof. RNDr. Vladimír Šucha DrSc. ( 20. apríl 1961, Zvolen) je slovenský politik, vedec, vysokoškolský pedagóg a manažér.


Ján Frýdecký

Context: Životopis Navštevoval ľudovú školu, v roku 1935 maturoval na reálnom gymnáziu. V rokoch 1935 – 38 študoval slovenčinu a nemčinu na Filozofickej fakulte UK v Bratislave, 1938 – 41 slavistiku na univerzitách v Belehrade a v Záhrebe. V roku 1941 sa vrátil do Bratislavy, 1942 PhDr. V rokoch 1942 – 44 profesor na učiteľskej akadémii v Modre a v Bratislave, súčasne externý lektor srbochorvátskeho jazyka na VŠE a na Filozofickej fakulte SU, v 1944 – 46 učil na priemyselnej škole, v 1945 – 46 pracoval na Povereníctve školstva. V roku 1946 bol krátko zamestnaný v Slovanskom ústave SAVU, v rokoch 1946 – 55 bol vedúci knižnice SAVU, resp. SAV, súčasne od 1953 súdny tlmočník, v 1955 – 63 pracovník Novinárskeho študijného ústavu, od 1963 odborný asistent na Katedre slavistiky a indoeuropeistiky Filozofickej fakulty UK v Bratislave. Venoval sa výskumu chorvátsko-dalmátskej literatúry, najmä dráme, skúmal život, tvorbu a pôsobenie B. Šuleka v chorvátskej kultúre. V oblasti slovenských dejín sa zaoberal problematikou štúrovskej generácie, jej odkazom a portrétmi najvýznamnejších predstaviteľov. Zaujímal sa aj o jazykové otázky, informoval slovenskú verejnosť o zmenách v srbochorvátskom pravopise, o slavistike v Bulharsku a v Juhoslávii. V rámci pedagogickej činnosti viedol semináre z gramatiky chorvátskeho a srbského jazyka, napísal učebnice a zostavil čítanku srbochorvátčtiny, prednášal o dejinách južných slovanských literatúr.


Vladimír Šucha

Context: Kariéra Počas Nežnej revolúcie pôsobil na Geologickom ústave SAV, kde ho zvolili za predsedu štrajkového výboru a bunky VPN. Ponuku ísť do politiky vtedy odmietol, aby sa sústredil na vedu. Prepracoval sa medzi svetovú špičku v oblasti výskumu ílov. Bol najmladší držiteľ titulov DrSc. a profesor na Slovensku. Prednášal na Univerzite Komenského, zaoberal sa mineralógiou, prírodnými nano-materiálmi, či dopadmi ťažby na životné prostredie. V roku 1995 sa habilitoval, v roku 2002 bol menovaný za profesora, čím sa stal najmladším profesorom na Slovensku. V roku 2004 sa stal predsedom Rezortnej koordinačnej skupiny pre európske záležitosti Ministerstva školstva SR. V roku 2005 spoluzakladal Agentúru na podporu výskumu a vývoja (APVV) v Bratislave, ktorú krátko viedol ako riaditeľ. Práca v Eurokomisii Od roku 2006 pracoval pre Európsku komisiu v Bruseli. Do roku 2012 pôsobil ako riaditeľ direktoriátu pre vzdelávanie a kultúru, následne sa stal zástupcom generálneho riaditeľa Spoločného výskumného centra Európskej komisie, ktoré poskytuje vedecké podklady k novej európskej legislatíve. V roku 2014 sa stal jeho generálnym riaditeľom. V roku 2019 bol najvyššie postaveným slovenský euroúradníkom v Bruseli. Z tejto pozície po trinástich rokoch v októbri 2019 z Európskej komisie odišiel, aby podľa informácií SME, posilnil Progresívne Slovensko a bránil hodnoty liberálnej demokracie a nechce, aby boli ohrozené. 9. septembra 2019 Progresívne Slovensko oznámilo, že sa pridal do ich tímu expertov. V roku 2019 bol na neplatenom voľne z Európskej komisie a niekoľko mesiacov sa angažoval v slovenskej politike. 24. novembra 2021 bol vymenovaný za vedúceho Zastúpenia Európskej komisie v Bratislave a do funkcie nastúpil 1. januára 2022. Šucha je členom viacerých vedeckých organizácií zameraných na minerály a geológiu.


Juraj Šulek

Context: Introduction  Juraj Šulek ( 11. január 1915, Klenovec – † 7. máj 1973, Banská Bystrica) bol politický pracovník a odborársky pracovník.


Šulek

Context: Introduction  Šulek ( Sulek, Schulek , Shulek , f. Šuleková ), je priezvisko: Gašpar Šulek (1788 – 1827), slovenský filozof, evanjelický kňaz a teológ Bohuslav Šulek (1816, Sobotište – 1895), slovenský prírodovedec, jazykovedec a publicista Ľudovít Jaroslav Šulek (1822, Sobotište – 1849, Komárno), účastník slovenského povstania 1848 Viliam Šulek (1825, Sobotište – 1848, Šulekovo), účastník slovenského povstania 1848 Juraj Šulek (1915, Klenovec – 1973, Banská Bystrica), politický pracovník, odborársky pracovník Michal Šulek (1932, Bobrov – 2001), politický väzeň Pavel Šulek, CSc. (1935, Beluša – 1987, Bratislava), slovenský fyzik


Štefan Šáro

Context: Introduction Prof. RNDr. Štefan Šáro, DrSc. ( 10. december 1933, Békešská Čaba – † 28. máj 2013) bol slovenský jadrový fyzik a vedúci oddelenia jadrovej fyziky na Fakulte matematiky, fyziky a informatiky Univerzity Komenského v Bratislave. Podieľal sa na objave chemických prvkov darmštátium, röntgénium a kopernícium na časticovom urýchľovači typu synchrotrón SIS-18 v Centre pre výskum ťažkých iónov GSI Darmstadt. Pôsobil aj v SÚJV Dubna (Ruská federácia). V rámci súťaže významných slovenských vedcov, technológov a mladých výskumníkov zo všetkých oblastí vedy Vedec roka SR získal v roku 1998 ocenenie Uznanie za výskum v SR .


Jan Dobeš (fyzik)

Context: Introduction Ing. Jan Dobeš Csc. ( 23. december 1944, Zlín) je český fyzik a vedecký pracovník, ktorý v súčasnosti pôsobí ako vedecký pracovník oddelenia teoretickej fyziky Ústavu jadrovej fyziky Akadémie vied Českej republiky. V rokoch 1998 až 2012 pôsobil na poste riaditeľa tohto ústavu.


Karol Mikula

Context: Vedecká činnosť Vo svojej výskumnej práci sa venuje predovšetkým vývoju numerických metód v spracovaní obrazu , výpočtovej dynamike tekutín , level-set metódam a Lagrangeovským metódam pre pohyb kriviek a plôch, modelovaniu tiažového poľa Zeme a ďalším aplikáciám. V rokoch 2005 až 2010 so svojou výskumnou skupinou úspešne riešil európske projekty Embryomics a BioEmergences, ktoré sa zaoberali počítačovou rekonštrukciou raných štádií vývoja embrya jednoduchých stavovcov. V roku 2011 získal ocenenie Vedec roka STU a tiež cenu Vedec roka SR za výsledky v programoch Európskej únie. Na túto prácu nadväzujú ďalšie dva európske projekty, ImageInLife a INFLANET , kde spolupracuje s európskymi pracoviskami z oblasti biológie. Jeho skupina tiež prispela k zavedeniu novej svetovej konštanty W0, ktorá vyjadruje potenciál tiažového poľa Zeme na strednej hladine morí. Táto konštanta bola prijatá Medzinárodnou geodetickou asociáciou v roku 2016. Jeho odborné publikácie dosahujú Hirschov index 32, čím sa zaraďuje medzi širšiu špičku slovenskej vedy.


Ladislav Gomolčák

Context: Introduction RNDr. Ladislav Gomolčák ( 9. jún 1932, Košice – † 14. júl 1976, Bratislava) bol slovenský fyzik.


Context: Introduction  Fyzikálny ústav Slovenskej akadémie vied je vedeckovýskumné pracovisko sídliace v Bratislave, v areáli SAV na Patrónke. Ústav sa zameriava na základný fyzikálny výskum.


Jozef Zámečník

Context: Introduction Prof. RNDr. Jozef Zámečník , PhD. ( 9. február 1935, Malacky) je slovenský fyzik, autor učebníc o fyzike.


Pavel Šulek

Context: Narodil sa v Beluši v okrese Púchov. Fyziku a matematiku študoval na Fakulte prírodných vied VŠP v Bratislave (1953– 1957). Neskôr vyštudoval popri zamestnaní odbor Pravdepodobnosť a matematická štatistika na PFUK (1978). Tu získal doktorát prírodných vied (1968) a v r. 1979 aj hodnosť kandidáta vied, hoci kandidátsku dizertáciu odovzdal už v roku 1971. V roku 1957 nastúpil ako asistent na svojej alma mater. Po jej zrušení (1959) prešiel na PFUK, kde sa v roku 1961 stal členom novovytvorenej Katedry jadrovej fyziky. Absolvoval dlhodobý pracovný pobyt v SÚJV Dubna v ZSSR (1964– 1972). Tu bol v rámci previerok vylúčený z KSČ, pretože ako predseda straníckej organizácie odmietol presadiť zrušenie rezolúcií proti okupácii ČSSR a za oslobodenie A. Dubčeka. Po návrate bol preradený ako odborný pracovník na Katedru všeobecnej fyziky, kde pracoval až do svojho predčasného skonu.


Jozef Masarik

Context: Život Vyrastal v Jalovci. Vyštudoval jadrovú fyziku na Matematicko-fyzikálnej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave (dnes FMFI UK). Je profesorom na Katedre jadrovej fyziky a biofyziky a bol dekanom FMFI UK. Stal sa vedcom roka 2009. Je ženatý, má dve deti, syna Jozefa (1992) a dcéru Máriu (1994).


Ján Šumný

Context: Introduction  Ján Šumný ( 13. august 1901, Bobot† máj 1981, Zlaté Moravce) bol slovenský pedagóg a matematik.


Bogoslav Šulek

Context: Introduction  Bogoslav Šulek , rodený ako Bohuslav Šulek , ( 22. apríl 1816, Sobotište, Slovensko – † 30. november 1895, Záhreb, Chorvátsko) bol chorvátsky prírodovedec, jazykovedec a publicista slovenského pôvodu. Študoval na lýceu v Bratislave a bol spoluzakladateľom Spoločnosti československej. V roku 1838 odišiel do Chorvátska, kde sa aktívne podieľal na vývine kultúrneho a politického života. Pôsobil tam až do smrti.


Ľudovít Šuhajík

Context: Introduction  Ľudovít Šuhajík ( 2. január 1905, Banská Bystrica - † 20. máj 1974, Praha) bol slovenský lesný inžinier. Jeho otec Gustáv Šuhajík, matka Emília rod. Mensatorisová.


Noach Baruch Fischer

Context: Rabín Baruch Fischer si vzal 15.decembra 1885 za manželku Hindl-Hermínu Fischerovú(*1860) zo Stoličného Belehradu,dcéru tamojšieho ortodoxného rabína Gottlieba Fischera(1810-1895). Sobášil ich švagor rabín Salom Kutna z Esenstadtu.V  Székesfehérvári bol približne päť rokov ako výpomocný rabín, pri svojom svokrovi. Vieme o ich štyroch deťoch, tri sa narodili v Székesfehérvári a posledný v Mliečne. David(1886-1905)zomrel v Prešove, Henrik(*1888). Dcéra Miriam Lea/Ilona (nar.v r.1890 v Stoličnom Belehrade, zahynula počas Holocaustu r. 1944) bola vydatá za jeho synovca po sestre, rabína Š. M. Ungara. Zrejme posledný z detí Moses, sa narodil v r. 1892 (zahynul počas holocaustu r.1942) počas pôsobenia Mliečne pri Šamoríne. Noach Baruch Fischer bol v Mliečne v rabínskom úrade od septembra 1890, iste ešte aj v roku 1895.


Heinz Fischer

Context: Kontroverzie V čase vrcholiaceho sporu medzi Brunom Kreiským a známym prenasledovateľom nacistov Simonom Wiesenthalom to bol práve Fischer, ktorý ako predseda poslaneckého klubu dal podnet na vytvorenie vyšetrovacej komisie proti Wiesenthalovi. Bývalý prezident sa dodnes skutočne neospravedlnil za tento krok, iba povedal, že mohol vtedy konať inak.


Heinz Fischer

Context: Introduction  Heinz Fischer ( 9. október 1938, Graz, Nemecká ríša) je rakúsky politik, právnik a vysokoškolský pedagóg, v rokoch 2004 až 2016 bol spolkovým prezidentom Rakúska.


Fritz Fischer

Context: Introduction  Fritz Fischer môže byť: nemecký biatlonista, olympijský víťaz ( 1956), pozri Fritz Fischer (biatlonista) švajčiarsky fyzik (1898 – 1947), pozri Fritz Fischer (fyzik) nemecký historik (1908 – 1999), pozri Fritz Fischer (historik) nemecký nacistický lekár (1912 – 2003), pozri Fritz Fischer (lekár)


Daniel Fischer (lekár)

Context: Rodina  otec: Michal Fischer matka: Agneta


Julia Fischerová

Context: Rodina Matka, Viera Fischer rod. Krenková, klaviristka. Otec, Frank-Michael Fischer, matematik.


Robert Fischer

Context: Introduction  Robert James Fischer známy aj pod menom Bobby Fischer ( 9. marec 1943, Chicago, Illinois, USA – † 17. január 2008, Reykjavík, Island) bol americký šachový veľmajster. Slávnym sa stal ešte v mladom veku, keď vďaka svojim šachovým schopnostiam vo veku 14 rokov vyhral americké majstrovstvá. V roku 1972 sa stal prvým americkým šachistom, ktorý získal titul svetového šampióna. Po víťazstve nad Borisom Vasilievičom Spasským získal vtedy rekordný predinflačný rating 2785. Roku 1975 odmietol obhájiť tento titul po tom, ako FIDE nesúhlasila s jeho podmienkami, takže ho bez boja získal Anatolij Jevgenievič Karpov. Napriek vážnym psychickým ťažkostiam, predčasnému dôchodku, antisemitizmu (kvôli dlhej rivalite s Samuelom Hermanom Reshevským), sektárstvu a pod., bol Robert Fischer geniálny šachista a zaslúžil sa o nebývalý rozvoj a popularitu šachu na Západe.


Václav Fischer (podnikateľ)

Context: Introduction  Václav Fischer ( 22. jún 1954, Praha) je nemecký podnikateľ a politik českého pôvodu, ktorý žije od roku 1978 v Berlíne. Zakladateľ a majiteľ cestovnej kancelárie Fischer Reisen a senátor Parlamentu Českej republiky v rokoch 1999-2002.


Artur Fischer

Context: Životopis Narodil sa ako najstarší syn v rodine krajčíra. Vyučil sa za stavebného zámočníka. V roku 1948 založil malú dielňu Artur Fischer GmbH & Co. KG známu aj dnes ako Fischerwerke . Bol držiteľom 1 080 patentov a 5 867 chránených vzorov (stav k 31. decembru 2003, firma Fischerwerke má registrovaných viac než 8 700 patentov). Thomas Alva Edison, ktorého by Artur Fischer rád prekonal, má na svojom „konte“ 1 093 patentov. K najznámejším vynálezom Artura Fischera patrí Fischer S nylonová príchytka z roku 1958, stavebnica fischertechnik (1965 obdoba Lega, ale viac technicky zameraná). V roku 2001 dosiahli pobočky Fischer Group po celom svete obrat 400 miliónov eur, väčšinou vďaka produkcii kotvenia a upevňovacej techniky. Spoločnosť, ktorú vedie od roku 1980 syn Klaus Fischer , produkovala v roku 2004 len v jedinom závode vo Waldachtale sedem miliónov príchytiek každý deň. V roku 1990 bolo Arturovi Fischerovi udelené významné nemecké vyznamenanie Werner-von-Siemens-Ring.


Ernst Otto Fischer

Context: Introduction  Ernst Otto Fischer ( 10. november 1918, Solln, dnes Mníchov – † 23. júl 2007, Mníchov) bol nemecký chemik, nositeľ Nobelovej ceny za chémiu za rok 1973 (spolu s Geoffrey Wilkinsonom). Za vojny sa zúčastnil bojov ako vojak nemeckej armády a študoval chémiu na Technickej univerzite Mníchov. Doktorskú prácu mu viedol Walter Hieber. Na rovnakej univerzite neskôr pokračoval ako učiteľ, profesor a od roku 1964 vedúci katedry anorganickej chémie. Venoval sa štúdiu organokovovej chémie a v tomto odbore dosiahol prelomových výsledkov.


Josef Fischer

Context: Introduction  Josef Fischer môže byť: nemecký cyklista (1865 – 1953), pozri Josef Fischer (cyklista) český filozof (1891 – 1945), pozri Josef Fischer (filozof) česko-slovenský politik nemeckej národnosti (1867 – ?), poslanec NZ, pozri Josef Fischer (česko-slovenský politik) izraelský politik (1920 – 1992), pozri Josef Fischer (izraelský politik)