Džez

Context: Roky 1920 – 1930 Džez si v týchto rokoch vytváral reputáciu a najmä príslušníci staršej generácie ho vnímali tak, že ohrozuje staré hodnoty v oblasti kultúry. Medzi hlavné centrum rozvoja nového „Hot džezu“ patrilo Chicago, kde sa King Oliver pripojil k Billovi Johnsonovi . Už v roku 1924 sa Louis Armstrong pripojil k hudobnej skupine Fletchera Hendersona ako sólista a vystupoval s ňou 1 rok. Po 1. roku pôsobenia založil Louis Armstrong svoju vlastnú hudobnú skupinu s názvom „ Hot Five“ . Medzi významné kapely ktoré ovplyvnili vývoj veľkej skupiny s názvom swing džez patria kapely: Fletchera Hendersona , Duka Ellingtona v New Yorkua Earla Hinesa v Chicagu. Swing Rok 1930 patril populárnym veľkým swingovým kapelám, v ktorých niektorí sólisti sa stali takými známymi ako vedúci skupiny. K významným postavám vývoja veľkých džezových kapiel vrátane kapelníkov a aranžérov patrili: Count Basie , Cab Calloway, Jimmy a Tommy Dorseyovci, Duke Ellington, Benny Goodman, Fletcher Henderson, Earl Hines, Glenn Miller a Artie Shaw . Swing bol taktiež tanečnou hudbou. Aj keď to bola kolektívna hudba, swing ponúkal individuálnym hudobníkom šancu a improvizáciu v melódii, tematické sóla, ktoré boli občas zložité, ale dôležité pre hudbu. Ako tak čas plynul, začala v Amerike ustupovať aj rasová segregácia časom už bieli kapelníci začali medzi seba prijímať aj čiernych hudobníkov a naopak čierni hudobníci prijímali taktiež bielych. Asi v polovici roku 1930, Benny Goodman najal pianistu Teddyho Wilsona , vibrafonistu Lionela Hamptona a gitaristu Charlieho Christiana a vytvoril malú skupinu. Na začiatku roku 1940 sa začal objavovať nový štýl nazvaný ako „ Jumping the blues“ tzv. skákajúci blues, ktorý používa malé kombá, horné tempo hudby a blues akordu. Jumping the blues čerpal z bluesu „ boogie-woogie“ z roku 1930. Začiatky v Európskom džeze Významným typom džezu v Európe bol tzv. „Gipsy džez“, ktorý tvoril mix amerického swingu z roku 1930 a bol spopularizovaný belgickým gitaristom Djangom Reinhardtom . Medzi hlavné nástroje Európskeho džezu patria: oceľové strunové gitary, husle a kontrabas. Sóla prechádzajú od jedného hráča k ostatným tak ako na gitaru, tak aj na basu a základom je rytmická sekcia. Niektorí muzikanti vychádzajú z toho, že džez bol privezený z Philadelphie do Francúzska Eddiem Langom a Joeom Venutom, hudobníkmi ktorí propagovali gypsy džez.


Džez

Context: Roky 1960 – 1970  Latin džez Je akousi kombináciou rytmu z Afriky a Latinskej Ameriky. Využíval netradičné hudobné nástroje ako konga, timbales, guiro, claves, ale nezanevrel ani na nástroje ako klavír či kontrabas. Tvorili ho dva druhy a to: 1. afro-kubánsky džez, ktorý sa hral v USA a 2. brazílsky džez, ktorý bol v roku 1960 viac populárny. Významní hudobníci afro-kubánskeho džezu boli hudobníci ako Dizzy Gillespie, Billy Taylor, Xavier Cugat, Tito Puente a Arturo Sandoval. Typickým brazílskym džezom bol džez „ bossa nova“ , ktorý vznikol odvodením od samby. Využíval najmä mierne tempo s naspievanými melódiami v portugalčine a angličtine. Propagovali ho najmä Brazílčania, osoby ako Joao Antonio Carlos Jobim, Stan Getz a Charlie Byrd. K jeho najpopulárnejším častiam patrili najmä nahrávky Charlieho Byrda, Stana Getza, Elly Fitzeraldovej a Franka Sinatru. Tieto nahrávky prispeli k upevneniu štýlu „bossa nova“ a vo svete hudby si vytvorili svoje miesto až do súčasnosti. Post bop Predstavuje oproti predošlým štýlom formu akéhosi malého džezu. Je chápaný ako súhrn vplyvu štýlov hard bopu, modálneho džezu, avant-garde štýlu a free džezu. Medzi kľúčové albumy patria: „Speak No Evil“, ktorý vytvoril Wayne Shorter, „Real McCoy“ podľa Mccoya Tynera, „ Maiden Voyage“ vytvorený Herbiem Hancockom. Post bopovi umelci pracovali aj na iných žánroch, ktoré sa prekrývali s hard bopom. Soul džez Tento druh džezu bol ovplyvnení najmä hard bopom, od ktorého sa líši tým, že improvizácie boli často menej náročné a zdôraznil najmä opakované drážky a melodické háky. Na tento štýl mal veľký vplyv Horace Silver, ktorého piesne používajú funky a evanjelium „Vamps na klavír“. Významnými soul džezovými hudobníkmi boli: Jimmy McGriff, Jimmy Smith, Johny Hammond Smith, Eddie Davis a Stanley Turrentine. Džez fusion (splynutie) V tomto období vznikli mnohé formy džezovo-rockovej fúzie spojením džezovej improvizácie s rockovými rytmami. V tejto dobe boli elektrické nástroje už na vyššej úrovni a fáza zvukov bola posilnená hudobníkom Jimmym Hendrixom . Miles Davis v roku 1970 vytvoril album „ Bitches Brew“ . Ostatní hudobníci, ktorí pracovali s Milesom Davisom tvorili štyri najvplyvnejšie fúzie skupín: „Weather Report a Mahavishnu Orchestra“, ktoré vznikli v roku 1971 a „Forever a Headhunters“. Proti džezu protestovali najmä Puristi. Pri džez fusion sa používala zmes metier, taktov, synkôp, zložité akordy a harmónia. Okrem nástrojov ako kameň, elektrická gitara, elektrická basgitara, elektrické piano a klávesov sa používali taktiež wah-wah pedále a ďalšie efekty. Umelcami tohto boli: Miles Davis, keybordista Joe Zawinul, Chick Corea, Herbie Hancock, vibrafonista Gary Burton, bubeník Tony Wiliams, huslista Jean-Luc Ponty, gitaristi Larry Coryell, Al Di Meola, John McLaughlin a Frank Zappa, saxofonista Wayne Shorter a basisti Jaco Pastorius a Stanley Clarke. Koncom roku 1960 hudobníci experimentovali najmä z rytmami rocku. Významnými skupinami boli „ Cream“ , „ Grateful Dead“ , „ Blood, Sweat & Tears“ , „ Mothers of Invention“ Franka Zappu, v ktorých boli obsiahnuté najmä harmonické, melodické a rytmické hudobné prvky džezovej tradície. Ostatné trendy Hudobníci ako Pharoah Sanders, Hubert Laws a Wayne Shorter začali preferovať používanie afrických nástrojoch akými boli: kalimbas, vrúbkované tekvice a iné nástroje, ktoré neboli nástrojmi tradičného džezu. Začali sa zaoberať aj nástrojmi ako harfa, husle ba dokonca aj dudami. Džez sa neustále vyvíjal a menil – nadobúdal nové tvary, ktoré boli napĺňané stále novými a novými druhmi hudby, akými je svetová hudba, vážna hudba, rocková a populárna hudba. Stále pribúdali noví umelci ako Keith Jarrett, Paul Bley, Pat Metheny Group, Jan Garbarek, Ralph Towner, Kenny Wheeler, John Surman a Eberhard Weber, ktorí využívali prevažne akustické nástroje.


Hudobný žáner

Context: Kategorizácia I keď existuje mnoho hudobných žánrov je možné ich zlúčiť podľa spoločných znakov do jednotlivých skupín: Ľudová hudba Ľudová hudba (hudobný folklór) je spontánny prejav ľudovej hudobnosti. Základom európskej ľudovej hudby je pieseň. Mnohé z piesní boli tak obľúbené, že sa ústnym podaním preniesli cez celé generácie a stali sa tak najprirodzenejším a najčistejším prejavom národného hudobného cítenia, súčasne sú neoceniteľným dokumentom hudobných koreňov príslušného etnika. Klasická hudba Termínom „ klasická (vážna) hudba “ označujeme množstvo rozličných žánrov, ktoré majú spoločné znaky. U nás sa pod termínom „ klasická hudba “ rozumie európska klasická hudba (v staršie definície ju špecifikujú ako západnú umeleckú hudbu z čias klasickej hudobnej éry). Ako klasická hudba môže byť taktiež chápaná aj klasická hudba v iných kultúrach ako je napríklad čínska, indická, alebo perzská klasická hudba. Tradične je klasická hudba komponovaná a prezentovaná profesionálne trénovanými, študovanými umelcami. Diela klasickej hudby sú tradične vydávané v písanej forme. Komponované a písané sú v notovej forme a pravidlom je aby sa tieto notové party interpretovali čo najpresnejšie. Súčasná kresťanská hudba Súčasná kresťanská hudba je žáner populárnej hudby, ktorej texty sú zamerané na témy kresťanskej viery. V hudobnom priemysle je tento žáner reprezentovaný kresťanskou a gospelovou hudbou. Dychová hudba Dychová hudba je špecifický druh zábavnej hudby, ktorý využíva široké spektrum dychových nástrojov (trúbky, klarinet, heligón). Rytmický základ dychovej hudby je podobne ako v klasickom orchestri hraný jednoduchými rytmickými nástrojmi najčastejšie veľkým bubnom, malým bubnom a činelami. Dychová hudba je čiastočne ovplyvnená európskou ľudovou, klasickou a tanečnou hudbou. Dychová hudba má široké spoločenské využitie, hráva pochodové, tanečné, smútočné skladby. Blues Blues je hudobný štýl, ktorý vznikol v afroamerickej komunite otrokov v 19. storočí v USA. Je to hudba, vychádzajúca z náboženských gospelových piesní a spirituálov a je veľmi výrazne ovplyvnená pôvodnou africkou hudbou. Na rozdiel od spirituálov bol v začiatkoch blues dávaný hlavný dôraz na sólový spev. Často bol pri speve využívaný model zvolania a odpovedi. Sólový hlas bol neskôr sprevádzaný hudobným nástrojom, veľmi často gitarou. Country & Western Country & Western (niekedy označovaná zjednodušene ako Country) má svoj pôvod na juhu spojených štátov (Nashville, štát Tennessee). Je ovplyvnená hlavne tradičnou folkovou hudbou, keltskou hudbou, blues, gospelom. Džez Džez je hudobnou formu, ktorá je ovplyvnená folkom, blues, ragtime a európskou hudbou hlavne hudbou produkovanou hudobnými skupinami. Je označovaný ako prvá národná hudba ktorá vznikla v USA (New Orleans). Džezová hudba od svojho počiatku prešla rôznymi vývojovými trendmi. Ich poradie by sa dalo zhruba určiť takto: dixieland, swing/ big band, bebop, hard bop, cool jazz, free jazz, jazz fusion, smooth jazz... Primárne je džez inštrumentálnou hudbou. Typickými nástrojmi pre džezovú hudbu sú saxofón a trúbka, basa, gitara a bicie. V raných štýloch džezu bol často využívaný klarinet a bendžo. Napriek tomu, že existuje veľa slávnych džezových spevákov a v džezových skladbách sa bežne vyskytujú spievané texty, nehrajú v tomto žánri až tak dôležitú rolu. V rokoch najväčšej popularity džezu (1920- 1950) bola silná spojitosť medzi ním a populárnou hudbou. Populárne skladby boli ovplyvnené džezom a veľa džezových hitov bolo prerobenými populárnymi piesňami, prípadne boli pokusy o vytváranie populárnych hitov pridávaním textov k džezovým tónom. Džezová hudba je charakteristická improvizáciami, dobrá džezová formácia musí pozostávať z hudobníkov s citom pre harmóniu a vysokou technickou zdatnosťou v hre na nástroje. Latinskoamerická hudba Latinskoamerická hudba (alebo Latino ) je hudba, ktorá pochádza z Mexika, Strednej a Južnej Ameriky a z Karibskej oblasti. Tieto oblasti majú bohaté hudobné a kultúrne zdroje: od kultúr pôvodného obyvateľstva z oblasti rieky Amazonky, cez andské národy, pôvodné mexické osídlenie, američanov afrického pôvodu zmiešanej so silným vplyvom prisťahovalcov španielsko- portugalského pôvodu. Tento etnický a kultúrny babylon sa stal liahňou pre pestrú paletu hudobne príbuzných chytľavých tanečných štýlov členených podľa jednotlivých oblastí. Z jednotlivých tanečno-hudobných smerov latinskoamerickej populárnej hudby sú portorická bomba a plena, kolumbijská cumbia, čilská cueca, ekvádorská marimba, brazílska samba, argentínske tango a bolívijská lambada. Najpopulárnejšie sú však latinskoamerické hudobné štýly pochádzajúce z karibskej oblasti, najmä z Kuby. Sú to napríklad kubánska rumba, čačača, habanera, latinojazz, mambo a salsa. Reggae V 50. rokoch 20. storočia spojením R&B a Menta (odnože folkovej hudby) vznikol hudobný štýl nazvaný Ska. Zo Ska vznikol v 60. rokoch na Jamaike nový hudobný žáner, nazvaný Reggae a z Reggae vzniklo množstvo iných hudobných žánrov napríklad: Dub a Dancehall. Reggae je ovplyvnené rastafariánstvom (náboženstvo chudobných štvrtí). Rozdiel medzi Reggae a Ska je v tom, že Reggae je omnoho pomalšie. Reggae sa obvykle hrá v štvorštvrťovom takte. Hudbu tvoria bubny (one drop, rockers a steppers), basová gitara, rytmická gitara, sprievodná gitara, klavír, organ a niekedy aj lesný roh, kravské zvonce a perkusie. Pre Reggae je charakteristický aj spev. Témy textov piesní sú väčšinou politické, alebo náboženské. Najznámejším predstaviteľom štýlu Reggae je Bob Marley. Súčasná africká hudba Hudba na počúvanie Hudba na počúvanie je žáner, ktorý vznikol v polovici 20. storočia. Typická je ľahkými, chytľavými melódiami, ich rytmus obvykle nebýva tanečný. Skladby sú väčšinou inštrumentálne, často hrané v ľahkých tónoch na nástrojoch ako sú organ Hammond, klavír, neskreslené až klasicky znejúce zvuky gitár, sláčikové orchestre, alebo ukulele. Zo spevákov sú typickými predstaviteľmi tohto štýlu Andy Williams, Jack Jones, Engelbert Humperdinck a Eydie Gorme. Aj samotné hviezdy populárnej hudby ako napríklad Frank Sinatra, Bing Crosby a Tom Jones majú vo svojom repertoári niektoré frenetické, swingovo ladené skladby ktoré sú primárne určené skôr pre počúvanie v rádiách. R&B Rhythm and blues (alebo R&B a RnB) je hudobný žáner, ktorý kombinuje prvky džezu, gospelu a blues. Vznikol medzi afroamerickými hudobníkmi v 40. rokoch 20. storočia. Najčastejšie používanými nástrojmi pôvodného R&B boli basová gitara, saxofón, bicie a klávesové nástroje. V súčasnej dobe sa žáner R&B dostal do komerčnej sféry kde splynul, podobne ako napríklad Hip Hop, s inými prúdmi populárnej hudby a začali do neho vnikať prvky pop rocku, podobne ako do mnohých iných štýlov. Soul Hudobný žáner ktorý vznikol v 40. rokoch 20. storočia v Spojených Štátoch premenou zmesi R&B a gospelovej hudby na predchodcu štýlu funky sa nazýva soul . Medzi najznámejších interpretov ovplyvnených soulovou hudbou patria James Brown, Ray Charles, Aretha Franklin, Diana Ross and The Supremes, Whitney Houston, Little Richard, Alicia Keys, Wilson Pickett, Smokey Robinson, Dusty Springfield, The Temptations, Tina Turner, Barry White, The Jackson 5 (rodinná kapela detí, v ktorej hrali a spievali aj Jannett, LaToya a Michael Jacksonovci), Stevie Wonder... Funk Funk je hudobný žáner vytvorený Afroameričanmi v 60. rokoch 20. storočia. Jeho najznámejšími predstaviteľmi sú James Brown, The Isley Brothers, George Clinton, Earth, Wind & Fire a Kool and The Gang, týmto štýlom je ovplyvnená aj hudobná tvorba skupiny Red Hot Chili Peppers. Najväčšej popularite sa tento štýl tešil v 70. rokoch 20. storočia, dodnes sú funkové motívy a sample využívané v iných hudobných žánroch, predovšetkým v hip hope a modern jazzu. Predchodcom štýlu funk bol soul. Funky oproti soulu používa komplexnejší rytmus, štruktúra skladby je obvykle jednoduchšia. Vyznačuje sa štvorštvrťovým taktom, silnou basovou linkou, ostrou rytmickou gitarou, výraznou na rytmus orientovanú hrou na dychové nástroje, výraznými perkusiami, bicími, spievanými a kričanými vokálmi, nájdeme v ňom i vplyv afrických tónov. Vo funky je dôraz kladený na tanečnú stránku hudby. Rock Rockom v najširšom zmysle slova sa dajú označiť azda všetky populárne nahrávky od roku 1950. Jeho základným znakom je dôraz na rytmus a použitie nástrojov so zosilneným zvukom, najčastejšie gitary. Základom jeho najhranejšej formy, rokenrolu je blues. Rokenrol bol prvýkrát spopularizovaný hudobníkmi ako boli Chuck Berry, Bill Haley, Buddy Holly a Elvis Presley, ktorí spojili zvuk blues a country do štýlu nazvaného rockabilly. Štýl rockabilly sa rýchlo stal jedným z najpopulárnejších žánrov. Začiatkom 60. rokov 20. storočia sa britské hudobné skupiny inšpirovali americkým blues a R&B a stali sa známymi na oboch brehoch Atlantického Oceánu ako „ britská invázia “. Jej najvýznamnejšími predstaviteľmi boli The Beatles, The Rolling Stones... britská rocková vlna sa postupne orientovala na psychedelický rock, ktorý sa stal základom pre možné improvizácie v skladbách. Najvýraznejším predstaviteľom psychedelického rocku je skupina Pink Floyd. Vytváranie variácií a rozvíjanie tém jednotlivých hudobných motívov sa stali základom pre vznik progresívneho rocku. Niektoré skupiny, ktoré boli silnejšie orientované na britskú bluesovú hudbu sa neskôr stali významnými predstaviteľmi žánru nazvaného hard rock (The Yardbirds, Led Zeppelin, Deep Purple...), ktorého nablýskanejšou verziou bol glam rock (T-Rex, Slade, The Sweet, David Bowie...). Z temnej verzii hard rocku vznikol základ toho, čo sa nachádza pod spoločným názvom heavy metal (Black Sabbath...). Koncom 70. rokov 20. storočia začal svoju hudobnú éru rebelujúci štýl nazvaný punk rock (The Clash, The Ramones a Sex Pistols). Tieto základné rockové podžánre vzájomným ovplyvňovaním a miešaním štýlov a hudobných nápadov spôsobili v priebehu nasledujúcich desaťročí vznik rôznych hudobných štýlov. Z punku sa vyvinul napríklad new wave, post-punk, hardcore punk, a alternatívny rock, z heavy metalu glam metal, death metal, a black metal. Alternatívny rock sa stal populárnym v 90. rokoch 20. storočia a stal sa základom pre vznik žánrov ako sú britpop, gothic rock, emo music a grunge. Pop Pop music je dôležitým žánrom. Odlišuje sa od klasickej, umeleckej, prípadne ľudovej (folklórnej) hudby. Pod termínom pop music rozumieme flexibilný žáner, ktorý väčšinou (od 50. rokov 20. storočia) k rockovému (soft rock, pop rock) základu preberá podľa aktuálneho módneho trendu prvky z ďalších hudobných žánrov. Je to priamy „ produkt “ hudobného priemyslu a má za cieľ osloviť čo najširšie spektrum poslucháčov. Elektronická hudba Elektronická hudba vznikla skôr ako bol objavený syntetizátor. V päťdesiatych a šesťdesiatych rokoch 20. storočia sa pre tento žáner využívali páskové slučky a analógové zvukové efekty. Za priekopníkov tohto hudobného žánru sú považovaní John Cage, Pierre Schaeffer a Karlheinz Stockhausen a prví hráči na syntetické nástroje Wendy Carlos, Jean Michel Jarre a Morton Subotnick. Najznámejšími prezentáciami prvej elektronickej hudby bola scénická hudba v seriáli Doctor Who , ktorú v roku 1963 nahrala Delia Derbyshire. Prvým hudobníkom, ktorý spopularizoval hru na syntetizátor bol Wendy Carlos, ktorý na tomto nástroji hrával skladby klasickej hudby so skupinou Tangerine Dream a stal sa jedným z predchodcov novodobej hudby. Elektronická hudba má mnoho subžánrov a je ovplyvnená ostatnými hudobnými žánrami. Jedným zo špecifických subžánrov je Ambientná hudba so svojim významným predstaviteľom, ktorým je Brian Eno, ktorý svoj cieľ pri tomto štýle charakterizuje ako snahu o to aby dal poslucháčovi šancu vybrať si, či sa pri počúvaní sústredí na hudbu, alebo ju bude ignorovať . Melodická hudba Hip-Hop/ Rap


Intelligent drum and bass

Context: Jazzstep  Jazzstep , tiež známy ako jazzy jungle alebo jazz and bass je podžáner drum and bassu, ktorý vznikol v roku 1995. Je to výsledok kombinácie rytmickej drum and bass štruktúry s moderným elektronickým jazz zložením. Typické melódie tohto žánru sú charakterizované mosadznými zostavami, akustickými nástrojmi, jazzovými váhami a jazzovými rytmami. Súvisiace žánre sú intelligent drum and bass a liquid funk.


Džez

Context: Rozpravy Zmena alebo transformácia džezu na základe nových vplyvov bola spočiatku často kritizovaná – Andrew Gilbert tvrdí, že džez má „ schopnosť absorbovať a premeniť vplyvy “ z rôznych hudobných štýlov. Niektorí nadšenci zase džez argumentovali pre užšie definície, ktoré vylučujú množstvo iných druhov hudby. Džezoví hudobníci sa sami často zdráhajú definovať hudbu, ktorú hrajú. Duke Ellington zhrnul džez slovami: „Toto je hudba“. Niektorí kritici však kritizovali Ellingtona, že jeho hudba nebola džezom, pretože bola riadená a prehľadná. Na druhej strane Ellingtonov priateľ Earl Hines, ktorý bol dvadsiatym sólistom uviedol transformatívnu verziu Elingtonovych skladieb, ktoré popísal džezový kritik Ben Ratliff z novín New York Times ako dobrý príklad džezového procesu. Obchodno-orientované populárne formy džezovej hudby boli dlho kritizované a to najmä od vzniku Bopu. Tradičný džezoví nadšenci zamietli Bop. V roku 1970 dochádza ku komerčnému znehodnoteniu hudby. Podľa Bruca Johnsona mala džezová hudba vždy „ napätie medzi džezom, komerčnou hudbou a umením.“ Village Voice a džezový kritik Gary Giddins tvrdia, že pri vytváraní a šírení džezu sú stále dominantné veľké zábavné podniky.


Zoznam hudobných termínov

Context: J  jazz – pozri džez jive –


Džez

Context: Počiatok džezu Maľba The Old Plantation znázorňujúca tancujúcich Afričanov Od roku 1808 priniesol Atlantický obchod s otrokmi takmer pol milióna Afričanov do Spojených štátov. Otroci pochádzali vo väčšine zo západnej časti Afriky a s nimi prišli aj silné kmeňové hudobné tradície. Na festivaloch sa predstavovali africké tance s bubnami, ktoré boli organizované v nedeľu na miesto Konga. Africká hudba bola veľmi funkčná, rituálna a zahŕňala piesne práce a terénne hulákanie. Africké tradície využili single-line melódiu a call-and-response vzor, ale bez európskeho poňatia harmónie. Africké rytmy odrážali reč, vzory a africké použitie váh, ktoré viedlo k modrej poznámke bluesu a džezu. Blackface skupina Virginia Minstrels v roku 1843 začala predstavovať tamburínu, husle, banjo a kosti. Na začiatku 19. storočia bol stále väčší počet čiernych hudobníkov ktorí sa naučili hrať na európskych nástrojoch, najmä na husliach, ktoré slúžia na paródiu európskej tanečnej hudby. Na druhej strane, americko-európskych umelcov minstrel show s blackface popularizoval ako medzinárodnú hudbu, ktorá sa kombinuje s európskym harmonickým sprievodom. Louis Moreau Gottschalk upravil afroamerickú hudbu cakewalk štýlom a ďalšie melódie otrokov ako hudbu salónov. Iný vplyv prišiel od čiernych otrokov, ktorí sa naučili harmonický štýl hymny a začlenili ju do svojej hudby ako spirituály. Pôvod blues je neznámy, aj keď môže byť videný ako svetský náprotivok spirituálov. Paul Oliver zameral pozornosť na podobnosti v nástrojoch, hudby a sociálne funkcie na Griots Západu africkej savany.


Swing

Context: Slávne mená swingovej éry Big bandy tradične pozostávali z dvoch klarinetov, piatich saxofónov, troch až štyroch trubiek a z jedného až štyroch trombónov. Rytmickú časť zastupovala súprava bicích, kontrabas, gitara a iné nástroje. Nebolo raritou, že big bandy boli rasovo zmiešané súbory s prevahou černochov. Medzi afroamerickými swingovými big bandmi vynikali hlavne orchestre Counta Basieho, Jimmieho Lunceforda alebo Andyho Kirka a medzi belošskými to boli orchestre Bennyho Goodmana, Jimmyho Dorseya, jeho brata Tommyho Dorseya, Woodyho Hermana a Glenna Millera. Swing postupne po druhej svetovej vojne zaniká, ostáva už len ako spomienka na tanečných parketoch. Viaceré fúzne vplyvy swingu prechádzajú neskôr do iných jazzových podžánrov, napríklad do bebopu či modálneho jazzu. Veľmi dôležitý podžáner swingu sa volá rómsky swing ( gypsy swing ), respektíve rómsky džez (gypsy jazz), ktorého hlavným predstaviteľom je gitarista rómskeho pôvodu, rodený Belgičan Django Reinhardt.


Slovenská populárna hudba

Context: 1920 – 1948 Populárna hudba v období po rozpade Rakúsko-Uhorskej monarchie do roku 1948 patrila v novovzniknutých krajinách k žánru a subžánrom džezu. Do Česka sa džez začal dostávať už pred prvou svetovou vojnou. Spoznávali ho väčšinou mladí šľachtici, pre ktorých bola znalosť tohto žánru vecou prestíže. Ďalšími vyznávačmi džezu boli príslušníci umeleckej inteligencie, ktorí sa s džezovou hudbou stretli počas štúdií v Mníchove, či v Paríži. Prinášali domov správy o nových tancoch a kabaretnej zábave, ktorá sa do Európy dostávala zo Spojených štátov. Priťahovala ich exotika, drsnosť ragtime, ktoré boli v kontraste so zaužitým sentimentom európskeho gýča. Nadchýnala tým umelcov, hlavne spisovateľov, ktorí dokázali vzletne popisovať svoje dojmy. Hudobníkov tento žáner začal priťahovať až neskôr. V priebehu 20. rokov sa o džezovú hudbu začal zaujímať stále širší okruh ľudí. Pre intelektuálne založenú mládež sa džez stal záležitosťou módy. Európski fanúšikovia žánru vnímali efektnú stránku toho hudobného žánru, nie sociálne pozadie jeho vzniku. Voskovec a Werich v roku 1938 Džez po rozpade Rakúsko-Uhorska do bývalej ČSR k širšiemu publiku dostával vďaka masovokomunikačným prostriedkom. Neprichádzal priamo zo Spojených štátov, ale prenikal k nám skôr cez médiá zo Spojeného kráľovstva. Spočiatku bol reprodukovaný z gramofónových platní, neskôr sa šíril éterom cez vysielania rozhlasových staníc. Viacnásobné opakovanie skladieb v rozhlase podmienilo vznik šlágrov. Došlo k spojeniu medzi gramofónovým priemyslom a rozhlasovými spoločnosťami. V roku 1929 sa po prvý raz na našom trhu objavilo prvé hudobné (gramofónové) vydavateľstvo Esta , ktoré vzniklo z niekdajšej filiálky zahraničného distribútora Ultraphon . S novou hudbou prichádzal do zábavných podnikov aj nový tanec, kabarety typu Montmartre sa stali módnou záležitosťou, ktorá sa z Prahy s pomocou putovných turné orchestrálnych telies dostala aj do Bratislavy. Aj vďaka mladým pražským študentom ako bol Jiří Voskovec, Jan Werich, neskôr aj absolvent konzervatória Jaroslav Ježek začal džez znieť aj na Slovensku v zrozumiteľnom jazyku. Hudobná zábava podávaná v humornom podtexte získala pre poslucháča ďalší, atraktívny rozmer. S pribúdaním diktátorských vodcov v 30. rokoch sa do textov piesní dostávala satira, džez sa stal súčasťou angažovanej tvorby. Popularita tohto žánru bola ale dominantná viac u obyvateľstva väčších miest za riekou Moravou. K silnejšiemu prieniku džezu na naše územie došlo až na prelome 30. a 40. rokov spolu s érou swingu. Slovenská populárna hudba sa vyvíjala na pozadí rozvoja populárnej kultúry európskeho zábavného priemyslu. Ďalšou podstatnou zložkou pre jej podmienený vývoj bola kultúra prezentovaná divadlách, kaviarniach a kabaretoch európskych centier ako bola Paríž, Viedeň, Budapešť a Berlín s divadelným a hlavne operetným repertoárom. Na slovenskom vidieku bol súčasťou života ľudí folklór, populárna hudba mestského typu na vidiek výraznejšie neprenikala. Vzácnymi výnimkami boli mestá Košice a Bratislava. V Košiciach už v 20. rokoch vznikali prvé kaviarne a podniky napodobňujúce západný štýl, v ktorých hrávali často cigánske kapely, kopírujúce dobové šlágre, a hudobný štýl moderných tancov ako boli shimmy, two step, tango, charleston, či samba. Súbor:Bratislava, Reduta.jpg|thumb|left|Budova Reduty, dnes Slovenskej filharmónie v Bratislave. V Bratislave sa zábavnými strediskami stávali viechy a tzv. koncertné kaviarne. Často v nich hrávali študenti hudobných škôl, konzervatória, hudobníci s klasickým hudobným vzdelaním, z rómskych hudobníkov to boli tí, ktorí poznali noty. Prvý nočný bar s názvom American Bar bol v Bratislave založený v roku 1915. Neskôr na začiatku 20. rokov vznikali ďalšie nočné podniky (Reduta, Bristol, Astória, Moderna...) s ponukou revuálnych programov a tanečnej hudby. V roku 1926 bola v Bratislave otvorená reštaurácia Etablissement Adlon , v ktorej hrávali pozvané zahraničné džezové kapely. V týchto časoch sa začali stávať súčasťou salónnych ansáblov aj hráči na trúbku, saxofón, či na bicie. Známe hudobné formácie zo zábavných podnikov dotávali príležitosť hrávať v rozhlasových vysielaniach. Výraznejšie sa vo vysielaní začali bratislavské kapely presadzovať od roku 1926, t. j. od roku, kedy vznikla bratislavská pobočka Československého rozhlasu. V roku 1929 vznikol Orchester Rádiožurnálu, hrajúci repertoár zväčša zameraný na populárnu hudbu, ktorú tvorili predovšetkým obľúbené úryvky operiet a suít. V priebehu 30. rokov začala do hudobného vysielania prenikať aj hudba zábavného tanečného charakteru, hrávaná cigánskymi kapelami v kaviarniach Reduta a Štefánka, hudba niektorých dobových džezových zoskupení, koncerty vojenského orchestra z Trenčianskych Teplíc, či ľudovej hudby Samka Dudíka. Koncom 30. rokov sa v zahraničných médiách šíril džez, swing, country and western, či iné populárne žánre, no v Čechách a na Morave bola po tlakom nacistickej propagandy populárna hudba zakázaná. Situácia spätá s populárnou hudbou sa aj u nás v tomto období komplikovala, nakoľko kultúrnu politiku novovzniknutého Slovenského štátu začalo regulovať Nemecko. Nemecká nacistická propaganda poukazovala na to, že tento druh kultúry je produktom nečistých rás (židovskej, a černošskej). Pre mládež sa tak swing stal jedným zo symbolov odporu proti obmedzenosti diktatúry totalitného režimu. Obmedzovanie zo strany nacistov, dokonca od roku 1941 zákaz tanca a spolitizovanie kultúry, vyvolal u mládeže opačnú reakciu, odpor voči režimu a zvýšil záujem o populárnu hudbu. V období 2. svetovej vojny mnoho českých džezových umelcov končilo v koncentračných táboroch, či v emigrácii. Na Slovensku nebol voči nemeckým kultúrnym požiadavkám výraznejší odpor. U obyvateľstva Slovenského štátu v období 2. svetovej vojny dominoval záujem o ľudovú hudbu. Kladný vzťah k národným kultúrnym tradíciám nebol v rozpore s predstavami vládnucich nacistických strán. Prvá gramofónová platňa s nahrávkou slovenskej tanečnej hudby vyšla v roku 1935. Boli to dve tangá nahrané v roku 1934: „Dita“ od autorskej dvojice Alexander Aranyos a Štefan Hoza a „Nepovedz dievčatko nikomu“ od autorov Dušana Pálku a Štefana Hozu. V začiatkoch vývoja populárnej hudby na Slovensku patril k najvýznamnejším predstaviteľom pôvodnej slovenskej populárnej hudby skladateľ Gejza Dusík, ktorý nadviazal na tvorbu jedného z prvých predstaviteľov slovenskej operetnej tvorby prelomu 19. a 20. storočia Miloslava Francisciho. Gejza Dusík v druhej polovici 40. rokov založil vlastné nezávislé hudobné vydavateľstvo, takže patrí zároveň aj medzi zakladateľov hudobného priemyslu populárnej hudby na Slovensku. Medzi významných interpretačných predstaviteľov slovenskej zábavnej hudby patrí dnes už legendárny spevák František Krištof Veselý. Začiatky slovenskej populárnej hudby boli žánrovo späté so zmesou zľudovených operetných melódií v zmesi s dobovým džezom a popom. Prvé amatérske džezové formácie začali na Slovensku vznikať na sklonku 40. rokov. Bol to napríklad Tanečný orchester bratislavských vysokoškolákov (r. 1947), zameraný na swing a čiastočne aj moderný jazz, či Ali Jazz Band v Seredi (r. 1946). Prvým profesionálnym džezovým orchestrom na Slovensku bol bratislavský Dixieland (1956). Medzi priekopníkov džezu na Slovensku patril Siloš Pohanka. skladatelia: Gejza Dusík textári (libretisti): Pavol Braxatoris, Otto Kaušitz, Ali Brezovský interpreti: František Krištof Veselý, Štefan Hoza, Dr. Janko Blaho, Siloš Pohanka...


Džez

Context: Introduction  Džez (-kodifikovaný tvar) alebo jazz () je hudobný žáner, ktorý vznikol začiatkom 20. storočia v USA, v meste New Orleans, ktoré sa nachádza v štáte Louisiana. Vznikol postupným zlúčením afroamerického folklóru (najmä bluesu) s európskymi hudobnými tradíciami. Štýl sa vyznačuje improvizáciou, zvláštnym spôsobom tvorby tónu a stretávaním niekoľkých metrorytmických pásiem. Džez znamenal zásadný prevrat v populárnej hudbe 20. storočia. Z tohto štýlu od jeho vzniku vzniklo mnoho iných štýlov ako napríklad Big band swing-style v rokoch 1930 – 1940, bebop od polovice 1940 roku, rôzne druhy Latin jazz fúzií ako afro-kubánsky jazz v rokoch 1950 a 1960, jazz-rock fúzia v rokoch 1970 a 1980, alebo acid jazz, ktorý je prímesou jazzu a vplyv na funk a hip-hopu. Ako hudba je známa po celom svete, využíva miestne národy a regionálne hudobné kultúry, pričom jeho estetika prispôsobená jeho rozmanitému prostrediu a vedie k mnohým štýlom.


Džez

Context: Roky 1940 – 1950  Dixielandské oživenie Na konci roku 1940 dochádza k oživeniu hudby v Dixielande a dochádza k návratu na pôvodný New Orleansky štýl. V tom čase dochádza k tomu, že sa opäť začala vydávať džezová klasika ktorej tvorcami boli King Oliver, Jelly Roll Morton a Armstrongove skupiny z roku 1930. K obnove sa v tomto období pričinili dve skupiny hudobníkov. Prvú skupinu tvorili hudobníci, ktorí tvorili v tradičnom štýle. Medzi týchto hudobníkov patria napríklad Bob Crosby , Max Kaminsky , Eddie Condon a Will Bill Davison. Hudobníci druhej skupiny boli najmä mladí hudobníci ako skupina „LU WATTERS“. Osobou, ktorá je pre džez taktiež dôležitá bol Louis Armstrong, ktorý sa koncom roka 1940 stal vedúcim kapely „ ALLSTARS“ . Dixieland patril medzi najpopulárnejšiu časť výskytu džezu v USA, Európe a Japonsku. Bebop Začiatkom roka 1940 pomohol bebop prejsť od chudobnejšieho tanca populárnej hudby k náročnejšiemu. Vyskytoval sa najmä v tanečnej hudbe. Od swingu sa líšil najmä tým, že swing chcel počúvať, bez tanca. V bebope hráči dbajú na súzvuk založený na improvizácii, využívajú náhradné akordy, menia ich a podobne. Štýl bubnovania je prchavý a výbušný. Bebop sa začiatkom roku 1950 stal uznávanou súčasťou džezovej slovnej zásoby aj napriek nepriateľskej kritike. Medzi najvýznamnejších bebop muzikantov patria: saxofonista Charlie Parker, klaviristi Bud Powell a Thelonious Monk, bubeník Max Roach a trumpetisti Dizzy Gillespie a Clifford Brown. Cool (chladný) džez Na rozdiel od bebopu bol cool džez štýlom pokoja, hladkosti, jemnosti, pohody. Po prvýkrát sa objavil začiatkom roka 1950 v New Yorku ako zmes štýlov zvyčajne bielych muzikantov a čiernych bepop muzikantov. Tento druh džezu mal ohlasy v Európe a to najmä na Škandinávskom polostrove. Významné v ňom boli osoby ako saxofonista Lars Gullin, klaviristka Bengt Hallbergová, pianista Bill Evans , ktorý hľadal spôsoby ako ináč tvoriť svoju improvizáciu. Teoretické základy cool džezu stanovil slepý klavirista Lennie Tristano a jeho vplyv sa tiahne až do konca free džezu. Modal (formálny) džez Vývoj modal džezu sa začal niekedy koncom roka 1950. Jeho režim a hudobná stupnica sú základom hudobnej štruktúry a improvizácie. Predtým ako vznikol modal džez boli sólisti zvyknutí hrať sólo, ktoré presne zapadá do daného akordu, ale po jeho vzniku sa forma pre sólistov ustálila v akejsi harmónii melódie. Najvýznamnejšou osobou v rámci tohto džezu bol Miles Davis , ktorý vytvoril najpredávanejší album s názvom „Kind of Blue“. Medzi ďalšie významné osoby patrili John Coltrane a Herbie Hancock . Free (voľný) džez Free džez súvisel najmä s avantgardným džezom a jeho melódie dávali hudobníkom väčšiu voľnosť, voľné harmónie a tempo, ktoré bolo kontroverzné. S avantgardným džezom bol spájaný aj basista Charles Mingus , ale jeho skladby využívali aj mnohé iné štýly. Za prvé pozdvihnutie tohto džezu sa považuje rok 1950 s vytvorením prác Ornetta Colemana a Cecila Taylora. Pri pozdvihnutí tohto džezu stáli aj osobnosti ako John Coltrane, Archie Shepp, Sun Ra, Albert Ayler, Pharoah Sanders a iní. Svoje uplatnenie našiel aj v Európe aj vďaka tomu, že hudobníci Ayler, Taylor, Steve Lacy a Eric Dolphy tam žili určitý čas. Európsky džez bol známy aj preto, že neustále objavoval nových hudobníkov a rozvíjal nové prístupy.


Rocksteady

Context: Premena na [[reggae]] Viacero faktorov ovplyvnilo premenu rocksteady na reggae v neskorých 60. rokoch. Emigrácia kľúčových hudobných producentov Jackieho Mittoa a Lynna Taitta do Kanady a zlepšenie vybavenia jamajských nahrávacích štúdií malo veľký vplyv na zvuk a celkový pocit z nových piesní. Začali sa objavovať komplexnejšie a výraznejšie basové linky, elektronické klávesy vytlačili tradičný klavír, dychové nástroje sa dostávajú ešte viac do pozadia, rytmická gitara sa začína škrabavým zvukom čoraz viac ponášať na perkusie. Do módy sa dostávajú aj čisto inštrumentálne, resp. B-verzie piesní, čo neskôr vyústi do vzniku samostatného žánru dub. Výraznou zmenou je aj rozšírenie rastafariánskeho hnutia na Jamajke. Reggae piesne sú tak menej romantické a viac politické, protestné či náboženské. Vydanie filmu The Harder They Come v hlavnej úlohe so spevákom Jimmy Cliffom či medzinárodný úspech Boba Marleyho prenieslo reggae na svetovú scénu, čo sa rocksteady nikdy nepodarilo.


Dychová hudba

Context: Introduction  Dychová hudba je hudobný žáner, ktorý pre svoj prejav využíva hlavne plechové dychové nástroje a perkusie. Jej hudobný štýl je spojením európskej klasickej a ľudovej hudby. Vznikol tak zábavný hudobný žáner, ktorý je dodnes v širokom spektre využívaný na prezentáciu pre ňu typickej pochodovej, smútočnej, tanečnej (polka, valčík) ale aj koncertnej hudby. Prepojením dychovej hudby, afroamerického folklóru a blues vznikal v USA základ pre vznik klasického džezu.


Jazz fusion

Context: Introduction  Jazz fusion , fusion alebo jazz-rock je hudobný žáner, ktorý vznikol z miešania rytmov funku a R&B s rockovou hudbou. Termín "jazz rock" je často používaný ako synonymum pre "jazz fusion", a rovnako pre hudbu hranú rockovými hudobníkmi v 60. a 70. rokoch, ktorí včleňovali jazzové prvky do svojej hudby.


Dejiny hudby

Context: Delenie 2.  Praveká hudba Vznik hudby vysvetľuje niekoľko teórií : dar od bohov (božsko-posvätný pôvod v mýtoch mnohých národov, súčasť kultu - komunikačný kanál medzi pozemským a nadpozemským), zo zvukových prejavov zvierat (teória Charlesa Darwina), rytmický tep srdca, komunikácia a s ňou súvisiace napodobňovanie reči (teóriu rozvinul Herder), vznik pri práci, z citoslovcií (teória Stumpf) a iné. Výskum založený na etnomuzikológii spočíva v komparácii pravekej hudby s hudbou primitívnych národov a etnických skupín, najmä v Afrike a Ázii. Za najstarší prejav hudby sa považuje ľudský hlas a po ňom rytmické nástroje. V pravekej hudbe bol jednotlivec tvorcom aj recipientom. Teórie hovoria, že hudba mala najmä rituálny charakter, priamo súvsiaci so socializáciou a náboženským kultom. Medzi najstaršie hudobné nástroje patrili hrkálky, rohy, bezdierové a dierové píšťaly, flauty a strunové nástroje (harfy, lutny a lýry). Boli vyrábané z rozličných materiálov - kosť, kameň, drevo, koža zvierat. Hudbu praveku dokazujú archeologické nálezy nástrojov, jaskynné maľby, zápisy (egyptské obrázkové písmo, grécka písmová notácia) a písomné správy o hudbe (básne, kroniky, hudobné teórie). Prvotný inštrumentár Medzi najstaršie hudobné nástroje pravdepodobne patria : idiofóny - chrastidlá (kamenné, drevené), škrabky a nástroje vydávajúce pískľavý zvuk, duté časti kmeňov stromov (neskôr štrbinový bubon) a taktiež ľudské telo (dupanie, tlieskanie, údery dlaní o stehná, údery kusmi dreva) aerofóny - flauty z trstiny, zvieracie rohy chordofóny - luk ako predchodca hudobných nástrojov Vývoj hudobných nástrojov Doba kamenná priniesla prvé prototypy dychových nástrojov - plátkové a hranové (flauta, hoboj, klarinet). Vznikli prvé kostenné píšťaly, flauty so štrbinami a duté kosti. Z bicích nástrojov sa v neolite objavujú hlinené bubny a chrastidlá. Z paleolitu pochádza jaskynná maľba luku ako hudobného nástroja. Doba bronzová vytvorila základné prototypy trúbky, lesného rohu a pozauna. Doba železná vytvorila základné prototypy pre vznik brnkacích hudobných nástrojov (harfa, lýra, lutna). vzdušne nástroje z hľadiska hudobného : od jednotónových, k viactónovým až k polyfonickým (ne-burdónovým a burdónovým) z hľadiska druhové : z kosti, trstiny, dreva (flauty); rohoviny (rohy); kovu (trúbky) bicie hudobné nástroje nemelodické : chrastidlá a škrabky , litofóny (visiace kamenné tabule), membránofóny (blanozvučné - malý bubon ako tamburína, veľký bubon vajcovitého tvaru, kotol pohárovitého typu a dvojkotly) a klavír melodické : xylofóny strunové nástroje od jednostrunných (luk) k viacstrunným (lýra) Staroveká hudba Staroveká hudba bola dlho považovaná len za jednohlasnú, ale súčasné archeologické nálezy, napríklad obrazy na starovekých vázach a stenách a staroveká literatúra naznačujú, že harmónia (v hudobnom zmysle slova) existovala. Jedna z píšťal pravdepodobne udávala základný tón, zatiaľ čo druhá hrala melodické pasáže. India Indickú klasickú hudbu môžeme nájsť v zápiskoch hinduistickej tradície – vo Védach. Sama véda, jedna zo štyroch vied opisuje podrobne hudbu. Indická hudba bola silne nábožensko-filozofická a z kompozičného hľadiska matematicky vypočítaná. Striedajú sa tu napríklad párne a nepárne takty. V indickom presvedčeńi každý tón zodpovedá určitému "ladeniu planéty, časti sveta a časti človeka". Rovnaký princíp funguje v makrokozme, aj v mikrokozme. Najdôležitejší rozdiel medzi európskym hudobným myslením a východným spočíva v rozšírení o štvrťtóny. Indické melódie vychádzajú v chrámoch a mala odvracať moc zla. Muzikanti sa delili na dve skupiny, a to "gala" (reprodukovali smútočné náreky) a "nar" (oslavovali kráľov a bohov). Údaje o profesionálnych hudobníkoch sa zachovali cca. 3000 pred Kr. V tomto období sa hralo na rytmické nástroje (hrkálky, rapkáče, plačky a bubny), strunové (lutna, harfa) a dychové (flauty, dvojité šalmaje). Vysoké nároky na hudobníkov vyžadovali aj odborné vzdelanie a preto vznikali chrámové školy. Egypt O hudbe starovekého Egypta sa dozvedáme z faraónových písomností, ikonografických materiálov, nálezov hudobných nástrojov v hrobkách a správ grécko-rímskych autorov. Podľa egyptskej mytológie vznikla hudba z hymnu Amarna na boha Hesu. Jednotlivé tóny zobrazovala tzv. cheironómia. Hudba bola súčasťou aj egyptskej drámy Osiris passion . Hudba mala taktiež spirituálny charakter. Podľa muzikológov sa práve v Egypte po zrušení štátneho boha Amona (počas vlády Achnatona okolo roku 1361 pred Kr.) rodia prvé motívy, vyjadrujúce zúfalstvo a nepokoj. V Egypte sa vyskytovali podobné hudobné nástroje ako v Mezopotámii. Palestína Židovskú hudobnú kultúru poznáme z kníh Starého Zákona. Je spätá s Mezopotániu a Egyptom. Židovská hudba kládla dôraz najmä na vokálne formy (vznik psalmódie-žalmu a hymnodie), ktoré mali neskôr vplyv na hudbu kresťanskú. Významný rozvoj hudby nastal za kráľa Davida. Z nástrojov typických pre Palestínu sú známen : kinor, šofar, ugab . Grécko Dejiny gréckej hudby (zachovanej v písomnostiach) siahajú až do starovekého Grécka. Bola podstatnou časťou gréckeho divadla. V starovekom grécku vystupovali pre pobavenie, oslavu a duchovné motívy zmiešané spevácke zbory. Nástroje zahrnovali píšťaly a strunové nástroje – napríklad lýru, a jej špeciálny druh nazývaný kithara. Hudba bola dôležitou súčasťou vzdelania v starovekom grécku a mladí chlapci sa ju v škole učili od šiestich rokov. Grécka hudobná vzdelanosť vytvorila v hudobnej teórii veľký pokrok. Grécka hudobná teória zahrnovala grécke hudobné módy, ktoré sa neskôr stali základom pre západnú náboženskú hudbu a klasickú hudbu. Neskôr, vplyvy z Rímskej ríše, východnej Európy a Byzantskej ríše zmenili grécku hudbu. Čína Čínska klasická hudba je tradičné umenie. Má dlhú históriu, trvajúcu viac ako tisíc rokov. Má svoj jedinečný systém notácie, ako aj ladenia nástrojov a výšky tónov, hudobných nástrojov a štýlov či žánrov. Podľa Číňanov veľmi silne pôsobí na ľudskú dušu a harmonizuje city a rozum. Čína mala ucelený vedecky rozpracovaný systém stupnice o dvanástich stupňoch už 1500 rokov pred Kristom a je doložená existencia viac než 70 hudobných nástrojov. Starovekí Číňania sa radi zabávali a mali radi najmä divadlo, tanec a hudbu. Slová ,,hudba" a ,,radosť" majú ten istý znak, čo viedlo konfuciánskeho mysliteľa k výroku, že ,,hudba" je ,,radosť". Číňania v staroveku organizovali festivaly, ktoré pretrvajú dodnes.Čínska hudba sa spomína okolo roku 3000 pred Kr., keď dosiahla svoj prvý kultúrny vrchol. Podľa mytológie vynašiel cisár Chuang-Ti písmo a hudbu. Dochovala sa hudobná teória Konfucia, Kniha piesní a Kniha obradov. Pramene dokazujú výskyt rituálnych spevov, sólové nástrojové formy, rôzne formy hudobného divadla, popisujú hudobnú teóriu a pod. Hudba je prepojená s kozmogonickou teóriou. V Číne existoval dokonca cisársky úrad hudby. Základom čínskej tónovej sústavy bola pentatonika (jednotlivé tóny mali konkrétny význam - ročné obdobie, prírodné živly a pod.). Z čínskych hudobných nástrojov sa nám zachovali dokumenty o zvonkohrách, rozličných druhov bicích nástrojov, ústnych varhn - šen, Panovej flaute, zubcovej flaute, okaríne, citare, cimbale a lutne. Klasická hudba (vážna hudba) Klasická hudba je široký a nepresný pojem zahrnujúci hudbu vytvorenú alebo zakorenenú v tradičnom umení. Klasická hudba sa opisuje aj ako komplexná, dlhotrvajúca, transcendentná a abstraktná. V mnohých kultúrach klasická tradícia koexistovala s populárnou hudbou, niekedy tisícky rokov a so vzájomným ovplyvňovaním a „požičiavaním“ prvkov. Francúzsko Francúzska klasická hudba je tradičné umenie. Má dlhú históriu, trvajúcu viac ako tisíc rokov. Japonsko V Japonsku existovali nespočetné typy klasickej hudby. Dve najstaršie sú shōmyō (budhistické spevy) a gagaku orchestrálna palácová hudba. Obe sa datujú do obdobia Nara a Heian. India Klasická hudba Indie zahrnuje dve hlavné tradície: južnú karnataka a severnú hindustrani. Indická klasická hudba sa vyvíjala viac ako tisícročie. Jej vývoj prebiehal v niekoľkých etapách a zostáva aj dnes podstatným pre životy Indov dnes ako zdroj náboženskej inšpirácie kultúrneho vyjadrenia a zábavy. Indická klasická hudba je jednohlasná a založená na jednej melodickej linke (raga) a rytmicky organizovaná cez (talas). Hudba karnataka je z veľkej časti devotívna – zasvätená niektorému hinduistickému božstvu. Existuje aj veľa piesní zdôrazňujúcich lásku a sociálne otázky. Hindustrani nebola ovplyvnená len starovekými hinduistickými tradíciami, Védskou filozofiou a pôvodnými obyvateľmi Indie, ale aj perzskými vystúpeniami. Pôvodnú indickú klasickú hudbu môžeme nájsť na starých písomnostiach, časti indickej tradície – Védach. Perzia Starovekí obyvatelia Iránu prikladali hudbe a poézii veľký význam. Tabuľa zo siedmeho storočia znázorňuje hudobníkov z éry Sassánovcov. Európa Európska klasická hudba je veľmi široký pojem a týka sa hudby, ktorá bola vytvorená, alebo mala korene v tradícii európskeho umenia, duchovnej a koncertnej hudby. Označuje sa takto najmä hudba, ktorá vznikla približne od roku 476/1000 až do roku 1990. Ústredné normy tejto hudby sa budovali v rokoch 1550 až 1825. Raná hudba (476 - 1760) Raná hudba je všeobecný pojem používaný na označovanie hudby, ktorá sa tvorila na území Európy po páde Rímskej ríše v roku 476 až do konca baroka v polovici osemnásteho storočia. Hudba v tomto obrovskom časovom rozpätí bola neobyčajne rôznorodá, zahrnovala viaceré kultúrne tradície na rozsiahlom geografickom priestore. Jedným zo zjednocujúcich prvkov v stredoveku bola cirkev a náboženský život, ktorý sa stal ústredným motívom pre rozvoj hudby. Zachovalo sa len veľmi málo nekresťanskej hudby z tejto doby, kvôli potlačovaniu cirkvou a neexistencii hudobného zápisu – notácie. Delí sa takto: Stredoveká hudba (476 – 1400) Renesančná hudba (1400 – 1600) Baroková hudba (1600 – 1760) Stredoveká hudba : Kým hudobný život bol nepochybne bohatý v ranom stredoveku, ako dosvedčujú mnohé písomnosti, opisy nástrojov, zápisky o hudbe a iné záznamy, jediné zachované piesne spred roka 800 po Kr. sú rímskokatolícke liturgické piesne, nazývané Gregoriánske chorály. Pápež Gregor I., podľa ktorého boli nazvané a ktorý ich skomponoval, je považovaný za pôvodcu liturgie v jej dnešnej podobe. Mnohí učenci však veria že jeho skutočný význam a reputácia boli prehnané. Renesančná hudba : Začiatky renesančnej hudby nie sú až tak jasne vyznačené, ako začiatok renesancie v iných umeniach a na rozdiel od renesancie v iných oblastiach, renesancia v hudbe nezačala v Taliansku, ale v severnej Európe, konkrétne v oblasti rozkladajúcej sa na území dnešného severného Francúzska, Holandska, Belgicka. Štýl burgundských skladateľov, ako prvej generácie Franko-Flámskej školy je známy a bol prvou reakciou na prehnanú komplexnosť štýlu 14. storočia – obsahoval jednu jasnú melódiu a vyváženú polyfóniu vo všetkých hlasoch. Najznámejší skladatelia Burgundskej školy v strede 15. storočia boli Guillaume Dufay, Gilles Binchois, and Antoine Busnois. Do polovice 15. storočia, sa skladatelia a speváci z Porýnia a priľahlých oblastí začali sťahovať najmä do Talianska, kde boli zamestnávaní pápežskou kaplnkou a aristokratickými mecenášmi, ako napríklad rodinou Medici, Est, Sforza. Hlavnými formami náboženskej hudobnej kompozície boli omša, moteto, a laude; svetské formy zahrnovali šansón, frottola (pieseň za sprievodu lutny) a neskôr madrigal. Vynález kníhtlače mal ohromný vplyv na šírenie hudobných štýlov a spolu s pohybom Franko-Flámskych hudobníkov cez Európu, prispel k vytvoreniu prvého medzinárodného štýlu v európskej hudbe od zjednotenia gregoriánskych spevov pred 700 rokmi. Medzi skladateľov strednej generácie Franko-Flámskej školy patrili Johannes Ockeghem, Jackob Obrecht a Josquin Desprez. Záverečnú fázu renesančnej fázy reprezentovali tri významné osobnosti, a to : 1. Andrea a Giovani Gabrieli - predstavitelia tzv. benátskej školy 2. Giovanni Pierlugi da Palestrina - predstaviteľ rímskej školy 3. Orlando di Lassso Baroková hudba : V tomto období sa presadzuje monodický štýl, založený na nadvláde vedúcej melódie sprevádzanej akordmi (vzniká opera (umenie), oratórium, kantáta). Je to obdobie barokovej hudby. Hudba 17. stor. sa vyznačuje novým harmonicko-melodickým slohom, ktorý vznikol najprv v Taliansku v dôsledku prenikania ľudovej hudby do hudby umelej a pôsobením umeleckej skupiny zvanej florentská camerata. Títo umelci sa schádzali vo Florencii koncom 16. storočia a chceli obnoviť v hudbe zreteľnosť spievaného slova, ktorá sa v bohatom polyfónnom pradive strácala. Ideál videli v antickej dráme a podľa nej vytvorili najprv recitatívny spev, ktorý dával prednosť deklamácii slova pred rozvinutím bohatšej melódie. Tento nový spôsob spevu uplatnili jednak v piesňach (v roku 1601 vydáva Giulio Caccini zbierku piesní príznačne nazvanú Nuove musiche), jednak v prvých operách. Inštrumentálna hudba sa stala dominantnou v baroku a väčšina hudobných foriem bola definovaná práve v tomto období. Kontrapunkt bol jednou z hlavných hnacích síl inštrumentálnej aj vokálnej hudby tohto obdobia. Aj keď silný vplyv cirkvi pretrvával, sekulárna hudba prichádzala do popredia vznikom sonáty, koncertu, concerto grosso. Väčšina hudby bola určená na improvizáciu. Klávesové nástroje, najmä čembalo bol dominantný nástroj a začiatky temperovaného ladenia, otvorili nové možnosti hrania vo všetkých stupniciach a modulácii. Vo väčšine barokových skladieb sa vyskytovalo Basso continuo. Štyria vynikajúci skladatelia tejto doby boli Johann Sebastian Bach, Georg Friedrich Händel a Antonio Vivaldi a Claudio Monteverdi. Ale množstvo iných skladateľov bolo v tejto dobe aktívnych, medzi nich patria: Arcangelo Corelli Alessandro Scarlatti Henry Purcell Jean-Baptiste Lully Dieterich Buxtehude Johann Pachelbel Giuseppe Torelli François Couperin Jean-Philippe Rameau Francesco Manfredini Domenico Scarlatti Johann Friedrich Fasch Francesco Maria Veracini Giuseppe Tartini Giovanni Pergolesi Tomaso Albinoni Obdobie 1750 - 1900 Toto obdobie sa viacerými spoločnými črtami odlišuje od ranej hudby aj od hudby 20. storočia. Predovšetkým ide o hudbu tonálnu. Delí sa takto: rokoková hudba (1730 – 1800) klasicistická hudba (1770 – 1820) romantická hudba (1800 – 1890) impresionistická hudba (1890 – 1910) Rokoková hudba : Rokoková hudba bola zameraná na dekoratívny detail a francúzsku šľachtu Klasicistická hudba : Je založená na výrazovej prostote a pátose. Vznikla pôvodne v Nemecku (vznik symfónie a sláčikového kvarteta) a v Rakúsku (Mozart, Haydn, Beethoven) Hudba klasického obdobia je charakterizovaná homofonickou textúrou, alebo jasnou melódiou so sprievodom. Tieto nové melódie sú zaspievateľné ľudským hlasom, čo umožnilo nahradiť nástroje spevákmi. Inštrumentálna hudba preto rýchlo nahradila operu a iné spievané formy (oratórium). Opera ale nevymizla, počas klasickej doby niekoľko skladateľov písalo opery pre širokú verejnosť, v ich rodnom jazyku. Popri postupnom nahrádzaní hlasu silnejšími a jasnými melódiami, kontrapunkt sa stal iba dekoratívnym prvkom, používaný často na konci skladby, alebo pasáže. Jeho miesto zaujali arpeggia a v klavírnej hudbe Alerti bass (druh sprievodu v ktorom sa opakuje jednoduchý motív na basovej linke). V tejto dobe sa popularite tešili najmä sonáta, symfónia a concerto. Rané obdobie zahŕňa autorov ako Johann Stamitz, Franz Xaver Richter, Carl Stamitz a Christian Cannabich. Mali rozhodujúci vplyv na Josepha Haydna a cez neho na celú európsku hudbu. Wolfgang Amadeus Mozart bol hlavnou postavou klasicistického obdobia a jeho fenomén a rôznorodé diela charakterizujú naše vnímanie tohto obdobia. Medzi ďalších významných klasicistických skladateľov patrili: Carl Czerny (1791 – 1857) Muzio Clementi (1752 – 1832) Friedrich Kuhlau (1786 – 1832) Ludwig van Beethoven a Franz Schubert boli prechodní skladatelia, privádzajúci hudobné umenie do obdobia romantizmu, rozšírením existujúcich žánrov, foriem a dokonca aj funkcií hudby. Romantická hudba : Zameriava sa na výraz a poetizuje hudobnú náladu. V prvej fáze (1800 – 1830, Chopin, Schumann, Mendelsohn, Schubert) sa pestovali hlavne menšie vokálne hudobné formy, v druhej fáze (1830 – 1870(?), novoromantizmus, Hector Berlioz, Franz Liszt, Richard Wagner, Giuseppe Verdi, Musorgskij, Rimskij-Korsakov, Smetana, Erkel, Grieg) prevažovali symfonické básne (od roku 1850), programné symfónie a hudobné drámy a vznikali národné hudobné školy (najmä česká, nórska, maďarská). V poslednej fáze (1870(?)-1890, Brahms, Dvořák, Bruckner, Franck, Mahler) došlo k syntéze klasicistických a romantických skladbových princípov a k rozvoju veľkých symfonických diel. V romantickom období sa hudba stala expresívnejšou a emotívnejšou, obklopovala literatúru, umenie a filozofiu. Na konci 19. storočia sa orchester dramaticky rozšíril a vzrástol význam koncertov v mestskej spoločnosti. Impresionistická hudba : Je charakteristická zjemnenou melódiou, inštrumentálnou farbenosťou a akordikou. Obdobie impresionistickej hudby malo krátke trvanie. Zástupcovia sú najmä Debussy a Ravel, ale tiež Dukas, Falla, Respighi a ďalší. Impresionizmom sa čiastočne inšpirovali aj Skriabin, Stravinskij, Suk a Bartók, ktorých ale medzi impresionistov nezaraďujeme. 20. storočie Vo všeobecnosti v 20. storočí prevláda snaha o nájdenie nových vyjadrovacích možností: štvrťtónová hudba dodekafonická hudba elektronická hudba (akustický štýl) konkrétna hudba seriálna hudba syntetická hudba Ústredným problémom hudby 20. storočia je tónina a tonalita. Popri jadrnej dur-molovej tonalite sa stretávame so zahmlievaním tonálnej určitosti, s používaním tónin starých, s celotónovou stupnicou, s rôznymi stupnicami novo zostavenými, s časťami skladieb alebo s celými skladbami bez tóniny (atonálnymi), alebo naopak so spájaním dvoch alebo viacero zreteľne určených tónin v súčasnom znení (bitonalita, polytonalita). V niektorých skladobných smeroch sa stráca téma a práca s témou, hlavný stavebný materiál hudobnej formy v predchádzajúcich storočiach, a náhrada sa hľadá v dodekafónii, ktorá prináša nový poriadok. Akordika postupuje od súzvukov zostavených z tercií cez kvartové akordy k využitiu akýchkoľvek súzvukov nielen v systéme poltónovom, ale aj štvrťtónovom a šesťtónovom. Harmónia opúšťa rozvádzanie disonancií. Komplikuje sa aj rytmika, zaznievajú simultánne postupy v odlišných a často nepravidelných rytmoch, do popredia vystupuje tónová farba. Prvky vyplývajúce z postupného historického vývoja hudobného materiálu (melodiky, harmónie a i.) sa v skladbách často dopĺňajú prvkami ľudovej alebo aj súčasnej populárnej hudby, po roku 1918 aj džezovej hudby. Významnou črtou inštrumentálnej hudby je aj motorizmus, rýchle behy v drobných notách v rovnomernom rytme, pripomínajúcom beh motorov a po hudobnoštýlovej stránke barokové toccaty; ide o zámerné nápadné odlíšenie od hudby romantickej. Vo vokálnej hudbe sa až do krajnosti uplatňujú zásady niekdajších operných reforiem, prednes sa dostáva na pomedzie spevu a recitácie (Sprechgesang; voiceband, výrazne melodizovaná recitácia). Po formovej stránke sa hudba veľmi bohato rozrôzňuje do najrozmanitejších útvarov, často len celkom vzdialene súvisiacich s formami staršími, ale vždy možno v skladbách sledovať určité členenie na čiastkové úseky, dvoj-, troj- i viacčasťové formy, pričom na celkovú formu majú vedľa melódie väčší vplyv i ďalšie zložky hudobného výrazu, dynamika, farba, tempo a i. Dvadsiate storočie prinieslo do hudby slobodu a rôzne experimenty s novými hudobnými žánrami, štýlmi a formami, ktoré napádali dovtedy akceptované hudobné pravidlá. Smery Klasická (vážna) hudba V 20. storočí veľa skladateľov pokračovalo v práci podľa vzorov a foriem, ktoré sa odvíjali od hudby 19. storočia. K týmto autorom patrili Rachmaninoff a Edward Elgar. Ale modernizmus v hudbe sa stával čoraz dôležitejším. K prvým modernistom patrili Bartók, Stravinsky a Ives. Schoenberg a ďalší „dvanásť tónový“ skladatelia, ako napríklad Alban Berg a Anton von Webern doviedli až do extrémnej podoby. Opustili tonalitu a tradičnú koncepciu harmónie a melódie. Skladatelia ako Milhaud a Gershwin kombinovali klasické a džezové výrazové prvky. Iní, ako napríklad Šostakovič, Prokofiev, Hindemith, Boulez a Villa-Lobos, rozšírili klasickú paletu o niektoré disonantné prvky, bez toho aby zašli až do takých extrémov ako „dvanásťtónoví skladatelia“. Do hudby 20. storočia sa niekedy zaraďuje aj impresionistická hudba (pozri vyššie). Medzi 1910 a 1920 prevláda hudobný expresionizmus zdôrazňujúci výrazovú zložku, ktorý okolo roku 1920 vyústil do hudobného konštruktivizmus (Schönberger, Berg, Webern). Smery klasickej hudby v 20. stor. sú aj napríklad: punktualizmus (Webern) hudobný neoklasicizmus a neorealizmus (Prokofiev, Šostakovič) hudba socialistického realizmu súčasná hudba (Penderecki, Lutoslawski) – syntéza stupňovaného výrazu vysokej konštruktívnej disciplíny a dôrazu na farebnosenzuálnu pôsobivosť Populárna hudba Okrem klasickej hudby sa rozvíjajú rôzne smery tzv. populárnej hudby (pop music v širšom zmysle). Ľudová hudba (folk) Folk, v pôvodnom zmysle slova je hudba ľudí a o ľudoch. Folk najlepšie prežíva v spoločnosti nepoznačenej prostriedkami masovej komunikácie a komercializáciou kultúry. Folk bol pôvodne zdieľaný celou komunitou a nie iba špeciálnou vrstvou expertov, či profesionálnych umelcov a bol prenášaný ústnou tradíciou. Počas 20. folk dostal novú podobu: slúži ako pomenovanie pre istý druh populárnej hudby, ktorá je z kultúrneho hľadiska dedičstvom tradičného folklóru. Ako príklad môže slúžiť napríklad Bob Dylan či iný pesničkár. Táto hudba sa vo vzťahu k inej populárnej hudbe vyznačuje väčšou jednoduchosťou, hlási sa k tradíciám a je podobná country, bluegrassu a iným podobným žánrom.


Bubenícke sólo

Context: História bubeníckeho sóla Bubenícke sóla mali v každom období iný raz. Do povedomia sa dostali vďaka jazzovým bubeníkov ako Gene Krupa, Buddy Rich, Elvin Jones, Max Roach a neskôr Joe Morello (známy zo skladby „Take Five“). Významný vplyv mal na bubenícke sóla rock and roll - tzv. surf rock priniesol množstvo skladieb s bubeníckym sólom (The Shadows a ich „Little B“ (Brian Bennett) alebo The Ventures a ich „Wipe Out“). Najväčší rozvoj bubeníckych sól priniesla éra psychedelického a progresívneho rocku (koniec šesťdesiatych rokov a sedemdesiate roky, dvadsiateho storočia). Táto éra priniesla bubeníkov ako boli napríklad Keith Moon, John Bonham, Mitch Mitchell, Ian Paice, Robert Wyatt (spievajúci bubenícky líder Soft Machine), Ron Bushy, Carl Palmer a ďalší. Koncom osemdesiatych a v deväťdesiatych rokoch, nástupom elektroniky a rytmického minimalizmu došlo k výraznému zjednodušeniu rytmov a bubenícke sóla (často aj bubeníci) v mainstreame prakticky zanikli (dokonca ich nahradili automatickí bubeníci).


Intelligent drum and bass

Context: Jazzstep skladby  Grand Unified feat. Kadeem - Music Makes Me Feel This Way DJ Pulse - Planet Funk Carlito & DJ Addiction - Supergrass Roni Size - It s Jazzy Kategória:Subžánre drum and bassu Kategória:Elektronické hudobné žánre


Tradicionál

Context: Introduction  Tradicionál je buď označenie jazzového orchestra hrajúceho neworleanský štýl jazzu z počiatku 20. storočia, alebo skladby v tomto hudobnom štýle. Tradicionál vychádza zo štýlov jazzu dixieland a ragtime.


Janko Čajak

Context: Jeho tvorbu ovplyvnila najmä činnosť v Jednote mládeže slovenskej. Aj keď sa považuje za štúrovského básnika, do formovania tejto literatúry nijako závažne nezasiahol, pretože tvoriť začal až v porevolučnom období. Pre jeho diela je typický smútok, beznádej a sklamanie, ktoré charakterizovalo porevolučnú literatúru. Vo svojej tvorbe využíval ľudovú slovesnosť a reflexívne piesne. Pre nedostatok publikačných možností uverejňoval svoje diela až v 60. rokoch v almanachu Concordia, v časopise Priateľ školy a literatúry alebo v Sokole, ktorý v tom čase redigoval Pavol Dobšinský. Viacero jeho diel vyšlo až posmrtne v Orle, Národnom Hlásniku či Tatrane. Knižne vydal jeho básne Pavol Dobšinský.


Ján Čajak mladší

Context: Tvorba Začínal ako redaktor a publicista. Bol redaktorom slovenského časopisu v Juhoslávii Svit a zároveň v ňom uverejňoval svoje recenzie a články o aktuálnych problémoch Slovenska a jeho literatúry. Prvé poviedky mu vyšli v časopise Svit v roku 1934. Do časopisu Náš život prispieval poviedkami aj prekladmi. Vplyv na jeho dielo mali ako jeho otec Ján Čajak, tak i Martin Kukučín, Jozef Gregor Tajovský a ďalší realistickí autori. Okrem románov, poviedok a publicistických diel písal i historické eseje, spomienky a pamäti, často sa venoval i osobám z rodiny či literátom (Janko Čajak, Michal Godra, Janko Kráľ a i.). (Pozn.: Oprava pamäte na pamäti, lebo slovo pamäť sa od nepamäti skloňuje podľa vzoru kosť. Pamäte môže mať iba počítač.)


Janko Čajak

Context: Životopis Narodil sa v rodine kuchára Mateja Čajaka a jeho manželky Anny rodenej Lanštjakovej, ktorý sa stal neskôr úradníkom na veľkostatku. Vzdelanie získaval v Liptovskom Mikuláši, Rožňave a Levoči a napokon ukončil štúdium na teologickom seminári vo Viedni. Chvíľu pracoval ako pomocný učiteľ, neskôr ako domáci učiteľ v Liptovskom Jáne, kde sa napokon aj stal v roku 1860 farárom. V roku 1866 však ochorel na tuberkulózu a ani nie o rok neskôr zomrel.


Ján Domasta

Context: Tvorba Svoje prvé literárne diela uverejňoval v študentských časopisoch (Rozvoj, Svojeť). Jeho učiteľské poslanie malo vplyv i na smerovanie jeho vývoja – začal sa venovať literatúre pre deti a mládež, najmä historickým povestiam, románom a poviedkam. Okrem toho tiež napísal niekoľko divadelných hier, básničiek a veršovaniek, no tiež spolu pracoval s rozhlasom a televíziou, pre ktorú písal najmä relácie a scénky pre školskú mládež. Pre rozhlas tiež zdramatizoval román Rodina Rovesných (Ján Čajak) a Dom v stráni (Martin Kukučín).


Ján Čajak mladší

Context: Introduction  Ján Čajak ml. , pseudonymy Ján Blatňanský , Ján Svätojánsky a i. ( 18. júl 1897, Selenča, Srbsko – † 3. júl 1982, Bratislava) bol slovenský prozaik, novinár a redaktor, syn prozaika Jána Čajaka a vnuk básnika Janka Čajaka.


Dušan Čajka

Context: Introduction  Dušan Čajka ( 9. júl 1897, Mošovce – † 4. september 1949, Bardejov) bol slovenský lekár.


Anna Miloslava Čajaková

Context: Introduction  Anna Miloslava Čajaková ( 1. jún 1888, Martin, Rakúsko-Uhorsko, dnes Slovensko – † 16. august 1981, Banská Bystrica, ČSSR, dnes Slovensko) bola slovenská kultúrna pracovníčka a spolková funkcionárka, predstaviteľka zahraničného prvého československého odboja. Pôsobila ako krajanská pracovníčka v Chicagu v štáte Illinois v Spojených štátoch, kde spoluzaložila viaceré spolky a organizácie. Pracovala v Evanjelickej jednote, spevokole Lipa a v Slovenskej lige v Amerike. Organizovala rôzne zbierky a slávnosti. Publikovala vo viacerých krajanských časopisoch. Spolu s manželom Jánom Miloslavom Čajakom žili od roku 1919 v Banskej Bystrici. S organizáciou Sokol boli spoluvlastníkmi kina. V roku 1923 vítala v Banskej Bystrici prezidenta Tomáša Garriguea Masaryka. Postupne s manželom adoptovali a vychovali 32 detí, pretože vlastné nemali. Život dožila v Banskej Bystrici u chovanice Márie Lauríkovej. Je pochovaná s manželom v Banskej Bystrici vedľa svojej učiteľky a priateľky Terázie Vansovej.


Juraj Čajda

Context: Introduction  Juraj Čajda ( 23. december 1844, Dlhé Pole – † 19. február 1913, Martin) bol slovenský publicista, redaktor. Pseudonym: Dlhopoľský, Federov, Ďuro Jeho otec František Čajka, jeho matka Anna rod. Podhradská


Ján Čajak mladší

Context: Životopis Vzdelanie získal v Petrovci, Sarvaši, Novom Vrbase a Novom Sade, neskôr študoval evanjelickú teológiu v Bratislave a Prešove, vzdelávanie napokon ukončil v Belehrade na Vysokej škole pedagogickej v roku 1925. Pracoval ako profesor slovenčiny a dejepisu na gymnáziu v Petrovci, v roku 1942 sa presťahoval do Budapešti, kde bol redaktorom. Po vojne pracoval na Ministerstve zahraničia ČSR v Budapešti, neskôr na povereníctve informácií. V roku 1949 sa definitívne usadil v Bratislave, kde pracoval ako redaktor, venoval sa publicistike a prekladom z juhoslovanskej literatúry. V roku 1960 odišiel do dôchodku. Dokumentárny film Ján Čajak ml. vyrobila v rámci cyklu Osobnosti náboženského života Slovenská televízia Bratislava v roku 1996 /scenár Ondrej Bartko, réžia Fedor Bartko/.


Janko Čajak

Context: Dielo  1875 – Básne Janka Čajaka , zbierka básní vydaná P. Dobšinským 1979 – Zrná , súborné dielo


Selenča

Context: Osobnosti obce  Významní rodáci Ján Čajak ( 1897 – † 1982), slovenský prozaik, novinár a redaktor Vladimir Valent ( 1940), univerzitný profesor pôsobiaci na Belehradskej univerzite Ján Nosál ( 1941 - † 2009), skladateľ, pedagóg, hudobný redaktor v Novosadskom rozhlase, autor prvej slovenskej opery vojvodinských Slovákov Zlatko Kesler ( 1960), stolný tenista, víťaz piatich paralympijských medailí Pôsobili tu Ján Čajak ( 1863 - † 1944), slovenský spisovateľ a prekladateľ


Jozef H. Čajka

Context: Introduction  Jozef H. Čajka (vl.m. Jozef Hurtík) ( 12. jún 1911, Žiar nad Hronom - † 1. december 1989, Veľké Uherce) bol rímskokatolícky kňaz, spisovateľ. Pseudonym: J. H. Čajka


Ján Miloslav Čajak

Context: Introduction Hrob Jána Čajaka a jeho manželky v banskobystrickom evanjelickom cintoríne. Ján Miloslav Čajak ( 1881, Banská Bystrica - † 1972, Banská Bystrica) bol kultúrno-osvetový pracovník. Jeho manželka Anna Miloslava Čajaková


Ján Čajak

Context: Životopis Narodil sa v rodine štúrovského básnika a evanjelického farára Janka Čajaka a Adely Čajakovej, rodenej Medveckej (sestra Terézie Vansovej), no už ako štvorročnému mu predčasne zomrel otec (na tuberkulózu) a jeho matka sa vydala druhý raz za Pavla Dobšinského. Jeho synom bol Ján Čajak (prozaik, novinár a redaktor). Základné vzdelanie dostal doma, neskôr študoval na gymnáziu v Martine, no keď ho zatvorili, pokračoval vo vzdelávaní na maďarskom gymnáziu v Rimavskej Sobote a nemeckom gymnáziu v Kežmarku. Neskôr študoval aj v Lučenci, Banskej Štiavnici, Bratislave, odkiaľ bol vylúčený pre svoje politické názory. Učiteľské skúšky napokon zložil v roku 1889 v Kláštore pod Znievom. Pracoval v advokátskej kancelárii Petra Jamnického v Pezinku, učil v Liptovskej Kokave, Rajci a v Kráľovej Lehote. V roku 1893 sa natrvalo presťahoval na Dolnú zem do Báčky, neskôr slovenskej obci Selenče a v roku 1899 sa usadil v Petrovci. Tu stál vyše 40 rokov v centre kultúrnych a politických snáh dolnozemských Slovákov. Zaslúžil sa tiež o založenie slovenského gymnázia v Petrovci a v roku 1924 odišiel do dôchodku. Ďalej však pôsobil ako predseda literárneho a národopisného odboru Matice slovenskej v Juhoslávii a aj v pokročilej starobe sledoval politický a kultúrny vývoj na Slovensku.


Zoznam literárnych článkov/Č

Context: ča Čajka (dielo) - Čajka Jonathan Livingston - Čarodejnica z Portobella - Čarodejníkov synovec - Časomerný veršový systém - Časopis - Časopis katolického duchovenstva - Časopis pre ženy - Častuška


Čajka

Context: Introduction  Čajka môže byť: slovenský názov niektorých rodov z čeľade čajkovité, pozri pod čajkovité malá loďka, najmä kozácka alebo turecká, pozri čajka (loďka) názov drámy A. P. Čechova, pozri Čajka (dielo) priezvisko Dušan Čajka Jozef H. Čajka Luděk Čajka


Piotr Iľjič Čajkovskij

Context: Charakter hudby Čajkovského hudba patrí do epochy vrcholiaceho dekadentného romantizmu. Symfonické i koncertné skladby sú nasýtené „citovým programom“, až exaltovane poetickou expresiou a melancholickým lyrizmom. Jeho hudba je výrazne melodická, často melancholická s kontrastnou inštrumentáciou a prudkými dramatickými konfliktmi, ktoré badať v neskorších, vyzretejších dielach. Čajkovskij neholdoval ideálom ľudového umenia Mocnej hŕstky (Balakirev, Borodin, Rimskij-Korsakov, Musorgskij, Kjui), predsa jeho hudba navodzuje veľa asociácií s ruským hudobným folklórom. Čajkovskij asimiloval vtedajšie technické výdobytky európskych skladateľov a vytvoril vlastný, osobitý štýl. Bol ovplyvnený „otcom“ ruskej národnej hudby Michailom Ivanovičom Glinkom a Alexandrom Sergejevičom Dargomyžským. Jeho celoživotným vzorom bol Wolfgang Amadeus Mozart, ktorý mal tiež vplyv na jeho tvorbu. Čajkovského balety predstavovali zásadný zlom v chápaní baletnej hudby a ovplyvnili ďalších ruských skladateľov.


Ján Čajda

Context: Introduction  Ján Čajda ( 27. január 1840 Veľké Rovné - † 14. október 1919 Kolárovice) bol včelár, ovocinár, pedagóg. Jeho otec Jozef Čajda, jeho matka Karolína rod. Mužiková


Ivan Čajda

Context: Introduction  Ivan Čajda ( 9. apríl 1921, Martin – † 20. apríl 2000, Martin) bol spisovateľ pre deti a mládež.


Karel Čajánek

Context: Introduction  Karel Čajánek ( 10. október 1894, Staré Hámry - † 12. apríl 1955, Bratislava) bol lesnícky odborník, drevársky odborník. Jeho otec František Čajánek, jeho matka Jana rod. Drabinová.


Janko Čajak

Context: Introduction  Janko Čajak (pseudonym Lohinský) ( 1. január 1830, Paludza – † 4. február 1867, Liptovský Ján) bol slovenský básnik štúrovskej generácie; otec prozaika Jána Čajaka a starý otec prozaika a novinára Jána Čajaka ml.


Pavol Dobšinský

Context: Život Narodil sa v rodine evanjelického farára v Slavošovciach. Vzdelanie získal na gymnáziu v Rožňave a Miškovci. Od roku 1840 študoval na evanjelickom lýceu v Levoči. V roku 1850 úspešne doštudoval a zložil farársku skúšku. V rokoch 18481849 sa pridal k revolučnej armáde a neskôr sa stal vojakom cisárskeho vojska. V roku 1850 – 1852 pôsobil v Revúcej ako asistent u evanjelického farára a etnografa Samuela Reussa. Vďaka svojmu zamestnávateľovi sa začal venovať zbieraniu a vydávaniu slovenskej ľudovej slovesnosti. Od roku 1852 pracoval ako pomocný redaktor v časopise Slovenské pohľady, neskôr pôsobil ako kaplán, v rokoch 1858 – 1861 ako profesor slovenského jazyka a literatúry v Banskej Štiavnici, a napokon sa usadil v Drienčanoch, kde od roku 1861 pôsobil ako kňaz. Zomrel 22. októbra 1885 na silný zápal pľúc. Oženil sa celkom dvakrát – prvý raz si vzal Paulínu Schmidtovú. Jeho druhou manželkou sa stala Adela Medvecká-Čajaková, vdova po Jankovi Čajakovi a sestra Terézie Vansovej.


Ján Čajak

Context: Introduction  Ján Čajak (pseudonymy Aliquis , Ján Drienčanský , Michal Kopanický , Nihil , Pozorovateľ , Starý Hodžov volič , Strýčko Ján a i.) ( 19. december 1863, Liptovský Ján – † 29. máj 1944, Petrovec, Juhoslávia) bol slovenský spisovateľ a prekladateľ.


Milan Mareček

Context: Dielo Hral divadlo, viedol Združenie evanjelickej mládeže, spieval v Spevokole našim, recitoval, písal básne. Vyjadroval v nich hlbokú nespokojnosť, pocit bezprávia a neslobody: „Slovíčko sloboda má kúzelný, ba dokonca opojný význam, či sa už týka jednotlivca, či národa...“ Verše mu uverejňovali v niektorých časopisoch, najmä Tvorba a Nový rod , tiež v Krmanovom dedičstve. Pokračoval v kraskovsko-lukáčovskej poetickej línii, vplýval naňho Majakovskij. Jeho dielo bolo vydané posmrtne: Odkaz (1946) - básnická zbierka Odpusťte, mamička... (1974) - rukopisná antológia (zostavil Ondrej Sliacky)


Abraham Mendel Theben

Context: Mendel Theben bol synom Menahema Mendela Thebena (zomrel v 1730), ktorý viedol židovskú komunitu v Bratislave (Prešporku). V židovských zdrojoch sa Mendel Theben nazýva manhig ufarnas ham'dina (vodca a predstavený krajiny), čo znamená, že Židia celého kráľovstva ho uznávali ako svojho vodcu. Udržoval blízke vzťahy s dvorom Habsburgovcov a s rakúskou aristokraciou. Svoj vplyv použil na potreby svojich ľudí, osobne cestoval do Viedne, aby intervenoval priamo u cisárovnej Márii Terézii za Židov uväznených za údajné rituálne vraždy kresťanov v dedine Orkuta. Mendel Theben bol obľúbenec cisárovnej napriek jej silnej fóbii zo Židov. Počúvala ho s empatiou.


Abraham Mendel Theben

Context: Introduction  Abraham Mendel Theben ( pred 1730 – † 1768) bol hlava židovskej obce v Uhorsku. Mendel Theben bol synom Menahema Mendela Thebena (zomrel v 1730), ktorý viedol židovskú komunitu v Bratislave (Prešporku). V židovských zdrojoch sa Mendel Theben nazýva manhig ufarnas ham dina (vodca a predstavený krajiny), čo znamená, že Židia celého kráľovstva ho uznávali ako svojho vodcu. Udržoval blízke vzťahy s dvorom Habsburgovcov a s rakúskou aristokraciou. Svoj vplyv použil na potreby svojich ľudí, osobne cestoval do Viedne, aby intervenoval priamo u cisárovnej Márii Terézii za Židov uväznených za údajné rituálne vraždy kresťanov v dedine Orkuta. Mendel Theben bol obľúbenec cisárovnej napriek jej silnej fóbii zo Židov. Počúvala ho s empatiou. Bol otcom Jakoba Mendela Thebena. Jeho dcéra sa vydala za syna Jonathana Eybeshutza.


André Breton

Context: Osobný život Bol ženatý tri razy: jeho prvou manželkou sa stala Simone Kahnová s druhou manželkou Jacqueline Lambaovou mal svoje jediné dieťa, dcéru Aube Jeho treťou manželkou sa stala Elisa Clarová Breton bol zapáleným zberateľom umenia, etnografických materiálov a nezvyčajných šperkov. Zaujímal sa obzvlášť o materiály zo severozápadného pobrežia Severnej Ameriky. Keď v roku 1931 musel čeliť finančnej kríze, väčšina jeho zbierky (podľa jeho priateľa Paula Éluarda) predaná v dražbách. Následne obnovil svoju zbierku, ktorú chránili členovia jeho rodiny od jeho smrti až do roku 2003, kedy sa jeho knihy, umenie a etnografické materiály dostali do aukčnej siene Camels Cohen.


Thomas Abbt

Context: Životopis Narodil sa ako syn parochniara. Po skončení gymnázia v Ulme študoval od roku 1756 na univerzite v Halle filozofiu a matematiku. V roku 1760 sa stal profesorom filozofie na Alma Mater Viadrina . Na jeseň 1761 prijal miesto profesora matematiky v Rintelne. V období 1761 až 1762 vyučoval v Berlíne. V Berlína sa zoznámil s Friedrichom Nicolaiom a Mosesom Mendelssohnom. Pod pseudonymom B spolupracoval na Briefe, die neueste Litteratur betreffend , ktoré vychádzali v 24 dieloch v období 1733 až 1765. Asi rok žil vo Francúzsku a pri spiatočnej ceste navštívil Voltaira vo Ferney. Koncom roku 1765 ho gróf Wilhelm Schaumburg-Lippe menoval dvorným radcom. Thomas Abbt zomrel na komplikácie spôsobené hemoroidami. Jeho písomná pozostalosť je uložená v štátnom archíve Bückeburg.


Andrew Lloyd Webber

Context: Životopis Narodil sa v londýnskom Kensingtone ako starší syn skladateľa a organistu Williama Lloyda Webbera (1914 – 1982) a huslistky a klaviristky, Jean Hermione (rodenej Johnstone, 1921 – 1993). jeho mladší brat, Julian, je renomovaný hudobník, hráč na violončelo. Už ako deväťročný skomponoval svoje prvé hudobné dielo, šesťdielnu hudobnú suitu. Spolu s bratom a tetou Violou sa pustil do jej realizácie, vo svojom hračkárskom divadle, ktoré postavil spolu s tetou. Neskôr sa stal vlastníkom niekoľkých divadiel vo West Ende. Patrilo k nim napríklad aj londýnske divadlo Palace Thetre. Jeho teta Viola, ktorá bola herečkou, ho často brávala na svoje vystúpenia a umožňovala mu javiskovým výhľadom sledovať divadelný svet. Navzdory všetkým očakávaniam v roku 1964 začal študovať na Oxford University v odbore dejiny umenia, lebo ho zaujímali prehistorické stavby na území Anglicka. Na škole ale vydržal len asi pol roka. Potom sa zoznámil s mladým Timom Riceom a zo školy odišiel. Zapísal sa na The Royal College Of Music v Londýne, kde bol riaditeľom jeho otec, a vyštudoval tu kompozíciu a hudobné dejiny.


Theon Greyjoy

Context: Život Theon sa narodil na hrade Pika na Železných ostrovoch, nehostinnej zemi západne od Západozemia. Tam prežil prvých desať rokov života. Jeho otcom je Balon Greyjoy, matkou Alannys z rodu Harlawyovcov. Theon bol ich posledné dieťa. Mal dvoch starších bratov, Rodrika a Marona, a sestru Ashu. Na súrodencov nespomínal s láskou. Z otcovej strany má strýkov Eurona prezývaného Vranie oko, Victariona a Aerona. Rodrik a Maron boli zabití počas povstania. Theon, ako Balonov dedič, bol odvlečený do Zimovresu, aby tam vyrastal ako chovanec Eddarda Starka. S chlapcom zaobchádzali dobre a vychovávali ho ako Starkove vlastné deti. Majster Luwin ho učil čítať a počítať, sir Rodrick zase bojovať. Theon mal však napriek tomu pocit, že lord Eddard je k nemu príliš chladný, pretože vie, že v prípade ďalšej vzbury jeho otca bude musieť tohto nevlastného syna zabiť. Deti lorda Eddarda boli príliš malé, než aby si s nimi rozumel, s výnimkou jeho najstaršieho syna Robba, ku ktorému cítil niečo ako k mladšiemu bratovi. Hra o tróny V prvom dieli knižnej série je Theon len okrajovou postavou. Vystupuje už v prvej kapitole, keď sa prizerá poprave zbeha Nočnej hliadky. Je pri Starkovcoch, keď nájdu mláďatá pravlka. Tvrdí, že neprežijú, a chce mladé zabiť. Deti Starkovcov si ich ale nechajú. Zostáva na Zimovrese, keď lord Eddard odíde na juh ako nový pobočník kráľa. Keď Brana Starka, malého, od pása nadol ochrnutého chlapca, v lese prepadnú zbehovia z Nočnej hliadky, Theon mu zachráni život tým, že posledného útočníka zastrelí. Branov brat Robb však Theona pokarhá, lebo mohol trafiť samotného Brana. Neskôr Robb zvolá vazalov, aby išli na juh oslobodiť Eddarda Starka, ktorý sa vinou obvinenia zo zrady dostal do väzenia. Theon ide s nimi. Pri strete s nepriateľskými Lannisterovcami, bitke v Šepkajúcom lese, Theon bojuje po Robbovom boku. Lorda Eddarda však medzičasom dá nový kráľ Joffrey popraviť. Robbovi vazali sa pred Joffreym nesklonia a vyhlásia Robba za kráľa Severu. Súboj kráľov Robb potom pošle Theona, aby sa pokúsil vyjednať spojenectvo proti Lannisterovcom s Theonovým otcom Balonom. Za to mu sľúbi kráľovskú korunu a autonómiu. Theon sa priplaví na Železné ostrovy, nedostane sa mu však uvítania, aké si predstavoval. Nikto ho nespoznáva alebo k nemu zostáva ľahostajný. Odprevadiť na hrad ho príde jeho strýko Aeron, ktorý sa stal kňazom Potopeného boha, viery uznávanej na Železných ostrovoch. Theonove komnaty na hrade Pika sú nevábne a otec ho prijme chladne. Pohŕda ním preto, že prišiel ako vyslanec Starkovcov, predpokladá, že zabudol, kým je. Robbovu ponuku zamietne a chce sa zmocniť území vlastnou silou bojového loďstva, ako bývalo na Železných ostrovoch oddávna zvykom. Neskôr v prístavoch stretne Theon mladú ženu, ktorá sa mu zapáči. Tvrdí o sebe, že je manželkou lodiara a dovolí Theonovi, aby ju na svojom koni odviezol na hrad, kde, ako dúfa, z nej urobí svoju milenku. Na hrade však odhalí svoju totožnosť – je jeho vlastnou sestrou Ashou. Nespoznal ju, lebo keď ju videl naposledy, bola pubertálnym dievčaťom s tvárou plnou vyrážok. Asha sa mu za to, ako ju zvádzal, posmieva a celkovo ním opovrhuje. Theon však znechutene zistí, že Asha je veľmi vážená bojovníčka a jeho otec si ju ctí viac než jeho. Pridelí jej väčšie loďstvo a dá jej dôležitejšiu úlohu, kým Theon dostane iba zopár lodí a príkaz plieniť pobrežie Západozemia. Theon poslúchne, no potom zmení plán. So svojou malou skupinkou bojovníkov prenikne oveľa hlbšie do vnútrozemia a obsadí Zimovres. Hrad bol len veľmi slabo strážený, lebo väčšina vojakov odišla buď s lordom Eddardom, alebo neskôr s Robbom, alebo ešte neskôr so serom Rodrickom. Z rodu Starkovcov je na hrade len osemročný, od pása nadol ochrnutý Bran, a jeho malý brat, štvorročný Rickon. Theon prinúti Brana oficiálne mu odovzdať vládu nad hradom. Vyhlási sa za princa Zimovresu. Služobníctvu sa to ale nepáči, tak jedného z nich, kováča Mikkena, Theon zabije na výstrahu. Kňaza Siedmich bohov musí utopiť v studni ako obeť Potopeného boha. Z mestečka pod hradom si ako milenku privedie dievčinu Kyru. Oslobodí tiež muža menom Smraďoch z hradnej väznice. Jednej noci Theon zistí, že Bran, Rickon ušli spolu so svojimi pravlkmi, s dospievajúcimi súrodencami Reedovcami a služobníkmi Hodorom a Oshou. Theon ich začne prenasledovať so svojou družinou a vybranými služobníkmi Starkovcov, ktorým to ale nie je po vôli. Stopu utečencov však stratia a nenájdu. Theon vie, že ak si má udržať autoritu, nesmie sa vrátiť bez Starkovcov. Smraďoch mu vnukne myšlienku, aby namiesto nich doniesol zabité a do šiat Starkov oblečené iné deti. Theon preto vyvraždí rodinu v neďalekom mlyne a hlavy dvoch malých chlapcov dá na koly naraziť stiahnuté z kože, aby nebolo poznať, že to v skutočnosti nie sú Bran a Rickon. Potom postupne pozabíja tých svojich vojakov, ktorí poznajú pravdu, aby ju nikomu neprezradili, a zabije ďalšieho muža, na ktorého tie vraždy hodí. Theona po týchto činoch trápia výčitky svedomia a mučivé sny, nahovára si však, že nemal na výber. Za zradu Starkov ním množstvo ľudí pohŕda a začnú ho nazývať Theonom Prebehlíkom. Theon cíti, že nemá žiadnych priateľov, ani medzi svojimi vojakmi. Pošle svojmu otcovi a sestre havrany s prosbou o viac vojakov, aby dokázal Zimovres udržať pod svojou nadvládou. Otec ho však ignoruje a sestra mu dovedie len desať mužov. Jej pohŕdanie voči nemu neklesne, obsadenie Zimovresu považuje za šialenstvo a radí mu vypáliť hrad a ujsť. Theon to odmieta. Potom Asha odíde. Zúfalý Theon dá Smraďochovi vrece striebra, aby sa pokúsil zaň najať nejakých žoldnierov. Pod múry Zimovresu príde ser Rodrick s asi tisíckou vojakov, kým Theon ich má už len sedemnásť. Theon sa však Zimovresu stále odmieta vzdať. Vyhráža sa, že ak ser Rodrick zaútočí, zabije jeho jediného žijúceho potomka, dcéru Beth. Kým uplynie čas na rozmyslenie, na armádu sera Rodricka zaútočí iná a pobije ju. Vedie ju Smraďoch. Theon mu otvorí brány, Smraďoch ho však zradí. Vyzradí mu, že nie je skutočným Smraďochom, ale jeho pánom menom Ramsay Snow, ktorý si s mŕtvym Smraďochom vymenil identitu. Ramsay nechá vypáliť Zimovres a všetkých obyvateľov, okrem dvoch chlapcov z rodu Freyov, pobiť. Búrka mečov Ramsay tvrdí, že hrad podpálil Theon sám, keď videl, že bitka je prehraná. Tanec s drakmi V Tanci s drakmi vysvitne, že Ramsay nechal nažive a v zajatí aj Theona a Kyru. Theona drží vo väzení hradu Hrôzov, ktorý patrí Ramsayovmu otcovi. Tam Theona mimoriadne krutým spôsobom mučí. Rod Boltonov, z ktorého Ramsay pochádza, je známy, že väzňov sťahuje z kože. Ramsay dá stiahnuť kožu z niekoľkých Theonových prstov na rukách a nohách, až potom mu ich amputuje. Raz sa Theon pokúsi utiecť, keď za ním príde Kyra s tým, že ukradla kľúče. Oboch utečencov však naháňa Ramsay so psami, pričom Theona znova zajmú a Kyru zabijú. Theon pochopí, že Ramsay ho nechal utiecť zámerne, aby sa bavil jeho naháňaním. Zlomí ho to a už sa viac nepokúsi o útek. Vyhladovaný, umučený Theon sa zmení na ľudskú trosku. Obelejú mu vlasy a vyzerá ako starec. Nesmie sa umývať a Ramsay ho začne nazývať svojím novým Smraďochom. Keď považuje Theona za dostatočne spracovaného, pošle ho na hrad Priekopa Cailin, ktorý obsadili Železní muži, aby ich presvedčil, nech sa vzdajú. Theon to urobí a Ramsay ich všetkých nechá pobiť. Potom má pre Theona novú úlohu – doviesť k oltáru dievča, ktoré si chce vziať za ženu. Theonovi povedia, že je to Arya Starková. Theon však v dievčati nespozná Aryu, ale dcéru niekdajšieho majordóma Zimovresu, menom Jeyne Poolová. Nikomu sa to ale neodváži povedať. Pochopí, že jeho úlohou je dosvedčiť, že je to skutočná Arya, pretože s ňou vyrastal a jej najbližšia rodina to urobiť nemôže, lebo je buď zabitá alebo nezvestná. Uvažuje tiež, že Jeyne zabije, aby ju ušetril manželstva s netvorom, ako je Ramsay, ani na to sa však neodváži. Boltonovci čiastočne opravia Zimovres, kde prebehne svadba. Potom tam Ramsayova armáda ostane, aby sa stretla v bitke s vojskom Stannisa Baratheona. Theon sa môže voľne pohybovať po hrade. Stretáva podozrivé ženy, o ktorých vysvitne, že prišli, aby umožnili utiecť Aryii. Ani im neprezradí, že takzvaná Arya je v skutočnosti Jeyne. Hoci má veľký strach z Ramsaya, ženy napokon Theona prinútia, aby im s vyslobodením „Arye“ pomohol. Ostatné ženy pri úteku zahynú alebo sú zajaté a ostane len Theon s Jeyne, ktorému sa na konci knihy podarí dostať do Stannisovho tábora a stretnúť sa s jeho zajatkyňou – Ashou. Theonov otec Balon medzičasom umrel, ale nikto neuzná Theona za kráľa Železných ostrovov a Balonovi bratia začnú súperiť o vládu medzi sebou.


Gideon Mantell

Context: Introduction  Gideon Mantell ( 3. február 1790 – † 10. november 1852) bol anglický geológ, paleontológ a lekár. Jeho pokus o rekonštrukciu života a štruktúry Iguanodona bol na začiatku vedeckého skúmania dinosaurov. V roku 1822 objavil a identifikoval prvý fosílny zub a neskôr celú kostru Iguanodona. Dôležitou bola aj jeho práca o kriede v južnom Anglicku.


Richard Aldington

Context: Život Aldington sa narodil v Portsmouthe v rodine právneho poradcu a vzdelávanie absolvoval v Dover College a jeden rok na University of London. Vysokú školu nedokončil kvôli zlej finančnej situácii jeho rodiny. V roku 1911 stretol americkú poetku H.D. (Hilda Doolittle), s ktorou sa roku 1913 oženil. V roku 1916 vstúpil do armády, bojoval s jednotkou „Royal Sussexs“ na západnom fronte a v 1917 bol ranený. Vojnová skúsenosť mala na svedomí jeho psychické trápenie spôsobené post-traumatickým stresom. Po príchode z vojny sa snažil o znovuoživenie a zlepšenie manželského vzťahu s H.D., no po mŕtvonarodenej dcére sa ich vzťah rozpadal. Počas jeho bojového nasadenia jeho manželka udržiavala intímny vzťah s Cecilom Grayom, priateľom spisovateľa D. H. Lawrencea. H.D. bola okrem toho ovplyvnená lesbickým vzťahom so spisovateľkou Bryher (pseudonym) a preto bola formálne separovaná od Aldingtona. Rozviedli sa až v roku 1938. Pre zvyšok života však zostali priateľmi. Neskorší život V roku 1928 odišiel do exilu, ktorý si sám vybral. Žil v Paríži niekoľko rokov spolu s Brigit Patmoreovou, neskôr sa dal fascinovať Nancy Cunardovou, ktorú stretol v 1928. Po rozvode sa oženil v roku 1938 s Nettou, rodenou McCulloughovou, dovtedy Brigitinou nevestou pod menom Mrs. Michael Patmore. Death of a Hero publikovaný v 1929 bol jeho literárnou odpoveďou na vojnu a bol pochválený spisovateľom Lawrence Durrellom ako "najlepší román epochy". Román napísal počas pobytu na ostrove Port-Cros v Provensalsku ako rozvinutie svojho rukopisu spred desiatich rokov. Kniha má úvod vo forme listu dramatikovi Halcottovi Gloverovi. Obsahuje rôzne, no väčšinou cynické a kritické postuláty a útočí proti viktoriánskym a edwardiánskym pokryteckým názorom. Vydal tiež niekoľko prác o literárnej fikcii. V roku 1930 publikoval eroticky implicitný preklad Dekameronu. V roku 1933 vyšiel jeho román All Men are Enemies appeared , v slovenčine vyšiel pod názvom Všetci ľudia budú nepriatelia . Autor ho nazval romancou. Román bol voľným pokračovaním „Death of a Hero“. Bol to ešte výraznejšie protivojnovo ladený príbeh ako Death of a Hero , no so šťastným koncom. V roku 1942 odcestoval do Spojených štátov so svojou novou manželkou Nettou Patmore, kde začal písať biografie. Prvá bola Wellingtonova, The Duke: Being an Account of the Life & Achievements of Arthur Wellesley, 1st Duke of Wellington, 1943. Nasledovná práca o T. E. Lawrenceovi, Lawrence of Arabia:A Biographical Inquiry, 1955 , v ktorej ho nekompromisne napadol mala negatívny dopad na jeho osud. Táto biografia spôsobila škandál a bezprostrednú odvetu zaň. Bol prvý, kto vyniesol na verejnosť správu o nelegitímnom pôvode Lawrenceovom a jeho homosexualite, čo vyvolalo kontroverzné reakcie. Niektoré zdroje tvrdia, že Lawrence žil v celibáte a žiaden z jeho blízkych priateľov (ktorí boli viacerí homosexuálmi) ho nepovažoval za gaya. Iné zdroje sa odvolávajú na údajný intímny vzťah s mladým sýrskym Arabom Dahoumom, ktorý mu robil asistenta pri archeologických vykopávkach. Aldingtonova práca bola považovaná za lživú, čo však bolo len sčasti pravdivé. T. E Lawrence bol nelegitímny syn sira Chapmanna. Aldingtonove životopisné výskumy zavinili, že Lawrenceovo meno získalo sporné renomé. Neskôr, keď boli archívne záznamy o Lawrenceovej kariére v štátnej službe sprístupnené, údajne vyšla najavo skutočnosť o jeho nehomosexuálnej orientácii. Aldingtonova dobrá reputácia už nikdy nebola počas jeho života celkom obnovená. Viacerí boli toho názoru, že Aldington utrpel účasťou na vojne psychickú traumu získanú na Strednom východe počas Prvej svetovej vojny. Aldington zomrel v Léré vo Francúzsku 27. júla 1962, krátko po tom, ako bol vyznamenaný a oslavovaný v Moskve pri príležitosti svojich sedemdesiatych narodenín a publikácii ruských prekladov jeho románov. Napriek tomuto neschvaľoval politickú líniu Komunistickej strany ZSSR a Rusi nepokračovali v jeho podporovaní. Jeho politické názory boli však vzdialené aj pravicovým myšlienkam, čo zdieľal spolu s Lawrence Durrellom, od roku 1950 blízkym priateľom. Od publikácie biografie o T. E. Lawrenceovi ho však britská spoločnosť vylúčila spomedzi svojich radov a žil v Provensalsku pri Montpellieri a v Aix-en-Provence. 11. novembra 1985 bolo jeho meno spolu s ďalšími šestnástimi vojnovými básnikmi vytesané do pamätníka vo Westminster Abbey. Nápis na kameni je citáciou z diela básnika Wilfreda Owena: „ My subject is War, and the pity of War. The Poetry is in the pity. “


Robert Baden-Powell

Context: Detstvo Narodil sa ako šiesty syn (celkovo mal 7 bratov) v rodine profesora geometrie na Oxfordskej univerzite Harry Baden-Powella. Otec mu zomrel ako trojročnému, potom si ho na starosť vzala matka. Po absolvovaní Rose Hill School v Tunbridge Wells bolo B.-P. udelené štipendium na súkromnej strednej škole Charterhouse school v Godalmingu, grófstvo Surrey. Tam v neďalekých lesoch získaval svoje prvé skúsenosti so stopovaním, lovom a kuchynskou úpravou úlovkov. Ale aj prvé skúsenosti vyzvedača, pretože išlo o činnosť zakázanú a neskôr stíhanú vychovávateľmi. Hral na piáno a violu a vynikajúco kreslil. Počas svojej služby v Indii publikoval kresby tamojšej prírody v britskom magazíne Graphics. Ilustroval všetky svoje príručky – pre vojenských prieskumníkov i skautov. Jeho štýl pripomína kresby amerického spisovateľa, ilustrátora a zálesáka Ernesta Thomsona Setona. Prázdniny trávil väčšinou na lodiach, plachtením a veslovaním so svojimi bratmi.


Zoznam slovenských článkov/T

Context: th Theo H. Florin


John Forbes Nash

Context: Introduction  John Forbes Nash Jr. ( 13. jún 1928, Bluefield, Západná Virgínia, Spojené štáty† 23. máj 2015, Monroe Township, New Jersey, Spojené štáty) bol americký matematik známy svojou prácou v oblasti teórie hier a diferenciálnej geometrie. Jeho sľubne sa rozvíjajúcu kariéru matematika na takmer tridsať rokov výrazne skomplikovala vážna duševná porucha, napriek tomu zotrval pri svojej práci. V roku 1994 mu bola za prínos k teórii hier udelená Cena Švédskej národnej banky za rozvoj ekonomickej vedy na pamiatku Alfreda Nobela. Spoločne s ním ju získali aj ďalší dvaja matematici, Reinhard Selten a John Harsanyi.


Burt Kwouk

Context: Osobný život V roku 1961 sa oženil s Caroline Tebbs. V roku 1974 sa im narodil syn Christopher. Zomrel na rakovinu v Marie Curie Hospice v Hampsteade v Londýne.


John Denver

Context: Introduction Pamätník Johna Denvera John Denver , vlastným menom Henry John Deutschendorf, Jr , ( 31. december 1943, Roswell, Nové Mexiko, USA – † 12. október 1997 Pacific Grove, Kalifornia) bol americký country/folkový spevák a skladateľ a folkrockový hudobník. Bol jedným z najpopulárnejších umelcov sedemdesiatych rokov, pokiaľ ide o predaj nahrávok. Nahral a vydal okolo 300 piesní, z ktorých približne 200 sám zložil. Piesne ako „Leaving On a Jet Plane“ (1967), „Take Me Home, Country Roads“ (1971), „Rocky Mountain High“ (1972), „Sunshine on My Shoulders“ (1973), „Thank God I m a Country Boy“(1974), „Annie s Song“ (1974) a „Calypso“ (1975) sú známe po celom svete. Denver bol nazývaný "básnikom pre planétu", "syn matky prírody" (odvodené od piesne The Beatles „Mother s Nature Son“, ku ktorej vytvoril cover verziu) a "najlepší priateľ piesne". V roku 1994 publikoval svoju vlastnú autobiografiu Take Me Home . V roku 1996 bol uvedený do skladateľskej siene slávy. Zomrel 12. októbra 1997 vo veku 53 rokov, keď jeho lietadlo Rutan Long-EZ havarovalo a padlo do zálivu Monterey Bay neďaleko mesta Pacific Grove v USA štáte Kalifornia.


Hermetické bratstvo z Luxoru

Context: História a učenie Theon sa síce stal veľmajstrom Vonkajšieho rádu, ale zdá sa, že okrem svojej počiatočnej úlohy nemal s každodenným životom rádu moc spoločného a ani s jeho edukačnými aktivitami. Pravdepodobne tieto veci prenechal Petrovi Davidsonovi, ktorý bol provinčným veľmajstrom severnej (Škótska) a neskôr aj východnej oblasti (Ameriky). Učenie údajne vychádzalo zo staroegyptskej tradície, čo naznačuje aj v názve zmienený egyptský Luxor, a tiež sa zakladalo na magicko-sexuálnych teóriách P. B. Randolpha, s ktorým rád udržoval kontakt. Randolph ovplyvnil také spoločnosti akými bol napr. Ordo Templi Orientis (O.T.O.). Nie je však známe, či bol jeho súčasťou. V roku 1888, ešte pred vzostupom Hermetického rádu Zlatý úsvit, Hermetické bratstvo z Luxoru bolo jedinou organizáciou, ktorá vyučovala praktický okultizmus západnej tradície. Medzi členmi bolo niekoľko okultistov (napr. Papus, Th. Reuss alebo A. Crowley), spiritualistov a teozofov. Vzťah s Teozofickou spoločnosťou bol na začiatku srdečný a veľa členov jednej organizácie bolo súčasne členom druhej. Neskôr vzájomná väzba zanikla, keď sa rád postavil proti učeniu H. Blavatskej, ktoré bolo založené na východnej tradícii. Davidson sa domnieval, že Blavatská sa ocitla pod vplyvom určitého budhistického rádu. Na oplátku Teozofická spoločnosť zverejnila proces s Thomasom Henrym Burgoynom, sekretárom rádu, autorom spisu The light of Egypt a zakladajúcim členom, súdeným za spreneveru, čím chcela ukázať skazenosť rádu.


George Hugh Gabb

Context: Introduction  George Hugh Gabb ( 1868† 11. august 1948) bol britský analytický chemik a zberateľ starožitného vedeckého vybavenia. Vyštudoval Bishops Hatfield School a chémiu na polytechnickej škole. Pracoval v spoločnosti Welford and Son a neskôr ako nezávislý konzultant. Okolo roku 1885 sa uňho prebudil záujem o dejiny vedy. Patril k jedným z vôbec prvých zberateľov vedeckého vybavenia, pôsobivším v dobe, kedy bola táto činnosť na pokraji záujmu, vďaka čomu sa označoval za „otca vedeckých starožitností“. Podarilo sa mu zhromaždiť a zreštaurovať veľké množstvo významných artefaktov ako napr. astroláb približne z roku 1570, najstarší anglický teodolit (1574) či teleskop z roku 1646. Venoval sa tiež zberateľstvu portrétov osobností vedy, fotografovaniu a patril k skupine vedcov, ktorá sa v rokoch 18961897 venovala experimentom s röntgenovým žiarením, vďaka čomu sa do jeho zbierky zaradili aj viaceré röntgenové snímky (napr. snímka vlastnej ruky z februára 1896). Vroku 1937 Gabbovu zbierku odkúpil James Caird za 10 000 libier šterlingov a následne ju venoval novozaloženému Národnému námornému múzeu. Gabb odkázal ďalšie časti svojej zbierky Múzeu vedy v Londýne, Múzeu dejín vedy Oxfordskej univerzity a Kráľovskej inštitúcii.


Zoznam hudobných článkov/H

Context: h. H.P. Baxxter


Sem (biblická postava)

Context: V Biblii a židovskej tradícii Sem sa narodil približne okolo päťstých narodenín svojho otca. David Gans vo svojej kronike uvádza, že sa tak stalo v roku 1558 od stvorenia sveta, čo zodpovedá rozmedziu rokov 2203-2204 pred Kr., dva roky po narodení svojho staršieho brata Jafeta . Z Biblie o ňom rovnako ako v prípade Chama a Jafet vieme len to, že so svojimi manželkami, otcom a matkou boli ušetrení skazy pri potope sveta . Po potope prejavil úctu svojmu otcovi tým, že spoločne s Jafetom prikryl jeho nahotu čím dal jasne najavo, že lipne na dodržiavaní siedmich noachidských prikázaní. Inak sa v Biblii jeho meno prakticky nevyskytuje. Podľa biblickej chronológie však Sem prežil mnoho svojich potomkov v nasledujúcich pokoleniach vrátane Abraháma - praotca izraelského národa. Podľa židovskej tradície Sem založil akadémiu, v ktorej učil záujemcov z nasledujúcich generácií tomu, čo sa naučil od svojich otcov, a učil sa u neho ešte aj Abrahámov vnuk Jakub (Jákob) v medziobdobí, ako býval u svojho strýka Labana (Labána) potom, čo utiekol od svojich rodičov pred hnevom svojho brata Ezaua (Ezáva). Židovská tradícia navyše identifikuje Sema s kráľom a kňazom Melchisedekom a tvrdia o ňom, že sa narodil bez predkožky a spĺňal teda základnú podmienku brit mila . Podľa tradície mal tento kňaz dcéru Tamar, s ktorou mal Jakubov syn Juda synou Peresa a Zeracha.


Princípy židovskej viery

Context: Introduction  Princípy židovskej viery sú základné teologické princípy, ktoré boli stanovené židovskými rabínmi a učencami s cieľom určiť, v čo musí veriť každý, kto chce byť v súlade s židovskou ortodoxiou. V priebehu židovských dejín sa objavilo niekoľko spôsobov ich stanovovania. Napríklad rabi Josef Albo rozlišoval tri základné princípy, naproti tomu Maimonides (nazývaný tiež Rambam ) je autorom tzv. Trinástich článkov viery .


Princípy židovskej viery

Context: Trinásť článkov židovskej viery podľa Maimonida Týchto trinásť dogmatických článkov sa nachádza v židovských modlitebných knihách (siduroch) pod názvom Ani ma amin - Verím - podľa úvodnej formuly každého z nich (Ani ma amin be-emuna šlema: Verím dokonalou vierou… ). Toto je ich súhrn: 1. Boh je stvoriteľ a riadi všetko stvorenie. 2. Boh je jediný; jeho bytie nie je ohraničené časom. 3. Boh je netelesný. 4. Boh je prvý a posledný. 5. Modliť sa možno jedine k Bohu. 6. Boh sa zjavuje ľuďom, slová prorokov sú pravdivé. 7. Mojžiš je najväčší z prorokov. 8. Mojžiš získal celú Tóru - tak ako ju máme dnes - na Sinaji od Boha. 9. Tóra nikdy nebude pozmenená ani nahradená iným nariadením. 10. Boh pozná myšlienky a skutky všetkých ľudí. 11. Boh je nanajvýš spravodlivý: odmeňuje tých, ktorí dodržiavajú jeho prikázania a trestá tých, ktorí ich prestupujú. 12. Raz sa nepochybne uskutoční príchod Mesiáša. 13. Mŕtvi budú vzkriesení.