Apollo 7

Context: Priebeh letu Súbor:Apollo 7 preflight breakfast.jpg|thumb|Posádka Apolla 7 raňajkuje v spoločnosti Deka Slaytona a predstaviteľov NASA v deň štartu V piatok ráno 11. októbra 1968 pršalo a od mora fúkal silný vietor s nárazmi až do 40 km/h. Deke Slayton astronautov prebudil o 06:00 miestneho času. Následne Walter Schirra, Donn Eisele a Walter Cunningham absolvovali poslednú lekársku prehliadku pred štartom a potom sa usadili k raňajkám, ktoré tradične pozostávali zo steaku a vajíčok, pomarančového džúsu, toastu a kávy. Raňajkovali v spoločnosti predstaviteľov NASA, North American Rockwell a dvoch astronautov z podpornej posádky, Ronalda Evansa a Williama Pogueho. Pridal sa k nim aj Deke Slayton. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov, odchod z Budovy pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ) a jazda špeciálne upravenou dodávkou na štartovací komplex 34. Veliteľ Wally Schirra nastúpil do veliteľského modulu ako prvý v čase 2 hodiny a 25 minút pred štartom. Nasledoval ho pilot lunárneho modulu Walter Cunningham a o chvíľu neskôr pilot veliteľského modulu Donn Eisele. O 09:15 došlo k uzavretiu poklopu prielezu kozmickej lode. Odpočítavanie pokračovalo bez problémov až do okamihu 33,5 minúty pred štartom, kedy bola zistená prvá porucha – dve spálené relátka vyradili z prevádzky núdzový rýchlovýťah v štartovnej veži. Riaditeľstvo príprav štartu rozhodlo pokračovať bez prerušenia ďalej. Krátke zdržanie nastalo v T-6 minút, 15 sekúnd, kedy si vedúci príprav druhého stupňa vyžiadal dodatočný čas na chladenie motora J-2 druhého stupňa S-IVB. Potom už odpočítavanie prebiehalo bez komplikácií. V T-2 minúty, 43 sekúnd odpočítavanie prešlo pod kontrolu počítačov. Pracovníci Strediska riadenia štartu ( Launch Control Center ) teraz už len s napätím sledovali údaje na monitoroch. V T-2 minúty, 30 sekúnd sa zatvorili odvetrávacie ventily nádrží nosnej rakety a tlak v potrubí pomaly nabehol na prevádzkové hodnoty. Dvadsaťosem sekúnd pred štartom raketa prešla na vnútorné batérie. Hovorca Strediska riadenia štartu odpočítaval: „...Sedem, šesť, riadenie odblokované, štyri, zážih.“ Motory H-1 prvého stupňa S-IB postupne nabiehali. „...dva, jeden, štart!“ Štart Apolla 7, 11. október 1968 Misia Apollo 7 odštartovala 11. októbra 1968 o 11:02:45,359 miestneho času (15:02:45,359 svetového času) zo štartovacieho komplexu 34 na Základni vzdušných síl Cape Kennedy. Raketa Saturn IB sa pomaly zdvihla a 10 sekúnd po štarte preletela okolo najvyššieho poschodia obslužnej veže. Potom sa začala pomaly stáčať nad oceán. V T+5 minút a 52 sekúnd, počas práce druhého stupňa S-IVB, veliteľ Wally Schirra s nadšením ohlásil: „Letí ako sen!“ Už 10 minút a 34 sekúnd po štarte bola kozmická loď na obežnej dráhe Zeme vo výške 227,2 – 284,5 km. Počas prvých dvoch obletov okolo Zeme loď letela spojená s posledným stupňom S-IVB nosnej rakety. Technici na Zemi medzitým začali so zabezpečovaním stupňa S-IVB. Museli sa vypustiť zvyšky pohonných látok – kyslíka a vodíka. Inak hrozilo roztrhnutie nádrží vnútorným pretlakom, čo nebolo žiaduce, pretože stupeň mal poslúžiť ako cieľ na stretávanie. Na S-IVB sa tak otvorili nádrže s vodíkom, aby sa mohol voľne odparovať do priestoru. Celá zostava tým získala dodatočnú rýchlosť asi 10 m/s. Na konci prvého obletu posádka použila riadiace trysky namontované na zadnej časti stupňa a vykonala asi tucet manévrov vo všetkých osiach. O 17:58 UTC sa Apollo 7 oddelilo od stupňa S-IVB. Veliteľ Schirra vykonal krátky zážih motorčekov ( Reactive Control System , RCS ) a loď odletela rýchlosťou 0,3 m/s do vzdialenosti asi 15 m od S-IVB. Schirra potom vyrovnal rýchlosť oboch telies a loď otočil prednou časťou k stupňu. Eisele a Cunningham medzitým fotografovali S-IVB. Všetko bolo v poriadku až na jeden z panelov adaptéra SLA ( Spacecraft-LM Adapter ), ktorý sa neotvoril úplne, ale to nebolo prekážkou. Vo vnútri samozrejme nebol žiadny lunárny modul a pre budúce lety sa počítalo s úplným odhadzovaním tohto adaptéra. Schirra sa s loďou opatrne priblížil až na pol druhého metra späť k S-IVB. Simulovalo sa tak spojenie s lunárnym modulom. Obe telesá chvíľu leteli v tesnej formácii. Potom Schirra znova použil motory RCS a znížil rýchlosť lode o 1,8 m/s, aby sa odpútal do bezpečnej vzdialenosti. Tým však celá záležitosť ešte neskončila. V nasledujúci deň, 12. októbra o 17:37 UTC, posádka vykonala zo vzdialenosti asi 150 km od S-IVB prvý zo stretávacích manévrov. Bolo to však skôr ako sa pôvodne plánovalo, pretože S-IVB klesal vplyvom odporu atmosféry rýchlejšie, než sa čakalo. Ďalšími troma manévrami o 19:04, 20:20 a 21:05 UTC sa Apollo 7 priblížilo k S-IVB do vzdialenosti iba 70 m. K neriadenému stupňu sa nepriblížili viac ako na 20 m, pretože dosť prudko rotoval. Jedna z hlavných úloh letu však bola bezpochyby splnená. Na Zemi boli s doterajším priebehom letu spokojní. Posádka až tak nie. V noci zamrzol jeden z radiátorov klimatizačného systému a v kabíne zostalo chladno. Veliteľ Schirra dostal nádchu a po ňom začal kýchať aj Cunningham. Obaja začali brať každé štyri hodiny dva aspiríny a prášky proti tlaku v hlave. Súbor:Apollo 7 during the first live television transmission from space.jpg|thumb|right|Posádka Apolla 7 počas prvého živého televízneho prenosu z paluby americkej kozmickej lode, 14. október 1968 Dňa 13. októbra si posádka sťažovala na spacie vaky. V beztiažovom stave z nich astronauti vyplávali, takže radšej spali pripútaní v kreslách. Službu mali rozdelenú na tri osemhodinové zmeny. V prvej boli všetci hore, potom spali Schirra s Cunninghamom a potom si to vystriedali s Donnom Eiselem. Deň prebehol bez zvláštnych udalostí. Večer aj Eisele ohlásil, že má nádchu. Porucha v dodávke striedavého prúdu, ktorá vznikla preťažením siete 14. októbra ráno, bola rýchlo odstránená. Ten deň bola na programe ďalšia previerka manévrovacích schopností kozmickej lode. Prebehla k plnej spokojnosti riadiaceho strediska. Potom došlo k prvému priamemu televíznemu prenosu z americkej kozmickej lode. O tom, či bude alebo nebude na palube televízna kamera sa viedli dlhé spory. Astronauti boli proti tomu, zvlášť Schirra vraj mal námietky. A tiež 13. októbra ju odmietol zapojiť s tým, že majú dôležitejšie úlohy, a pohádal sa preto so Slaytonom. Dňa 14. októbra tak mohli televízni diváci v USA a po nich aj my v Česko-Slovensku prostredníctvom záznamu Česko-slovenskej televízie (ČST) sledovať vnútro lode Apollo 7. ČST potom zo záznamu vysielala aj ďalšie televízne prenosy z Apolla 7. Zábery astronautov sa striedali s písanými žartovnými ceduľkami aj pohľadmi cez znečistené okienka lode. V ten istý deň posádka testovala radarové zariadenie na stretnutie s lunárnym modulom, ktorý zastúpila pozemná stanica na White Sands. Prvé dva pokusy zlyhali, úspech sa dostavil až o oblet neskôr. Dňa 15. októbra astronauti fotografovali sopečnú činnosť na Havajských ostrovoch. Schirru a Cunninghama zobudili zo Zeme o hodinu skôr, čo sa prejavilo hundraním a nadávaním veliteľa. Napriek tomu pri druhom televíznom prenose vyvádzali ako malí chlapci. Eisele uviedol predstavenie slovami: „Jediná pravá originálna orbitálna Apollo show!“ Cunningham predviedol prístroj na cvičenie svalov, Schirra plával v beztiažovom stave a potom kamera ukazovala detaily v kabíne. Vedúci činitelia NASA neskrývali svoju spokojnosť. V prvých dňoch bola síce spotreba paliva trochu vyššia než sa počítalo, ale inak sa kabína zdala byť spoľahlivá. Na tlačovej konferencii, ktorá sa konala v Houstone 15. októbra, letový riaditeľ Gene Kranz vyhlásil, že misia má 36 hlavných úloh a 15 podružných. Z hlavných bolo po 110 hodinách letu úplne splnených 21, čiastočne 4 a 6 je určených na návrat. Z 15 podružných úloh bolo 10 splnených úplne, 3 čiastočne a jedna sa bude riešiť pri návrate. Jedinou komplikáciou zostával zdravotný stav astronautov. Schirra sa sťažoval personálu stanice Tananarive na Madagaskare: „Kašleme. Stále beriem aspirín, tabletky proti tlaku sme prestali brať, šetríme ich na návrat. Nie je ich dosť.“ O hodinu neskôr nad ostrovom Ascension Cunningham žiada o povolenie vziať si antibiotiká. Lekári to však odmietajú. Prvé dva televízne prenosy z Apolla 7 mali taký úspech, že Americký zväz televíznych a rozhlasových umelcov posádku vymenoval za jeho čestných členov. Súbor:AS07-07-1872.jpg|thumb|left|Pohľad na Houston a pobrežie Mexického zálivu z Apolla 7, 17. október 1968 Tretí televízny prenos sa uskutočnil 16. októbra, opäť v čase, keď loď letela nad USA. Tentoraz bolo vysielanie viac technické. Cunningham predvádzal, ako na palube pripravuje jedlo – k dehydratovanému ovociu pridal studenú vodu. Schirra zatiaľ z vody robil bubliny a nechal ich plávať po kabíne. Na 16. október boli na programe ďalšie tri hlavné úlohy – nácvik optickej navigácie, zameriavanie pozemných orientačných bodov a tzv. minimum impulse burn, čiže zapálenie motora SPS servisného modulu na najkratšiu možnú dobu. Touto operáciou bol poverený Donn Eisele. Vymenil si tak miesto s veliteľom lode a posadil sa do ľavého kresla. Schirra si sadol na pravé kreslo a Cunningham sa posunul do stredu. Operácia prebehla úspešne. Perigeum, ktoré vplyvom odporu atmosféry zatiaľ kleslo na 164,9 km, vzrástlo na 167,3 km a apogeum z 289,1 km na 291,8 km. Prírastok rýchlosti bol 5,7 m/s. Tým sa preverila možnosť použitia veľkého motora servisného modulu namiesto malých manévrovacích motorčekov RCS k drobným korekciám. Štvrté televízne vysielanie prebehlo 17. októbra. Dvanásť minút astronauti predvádzali zariadenia lode. Vysielanie bolo tentoraz vážnejšie, pretože predtým dostali od vedenia letu výčitku, že nemiestne žartujú. Nádcha bola na ústupe. Posádka si teraz sťažovala na jedlo, ktorého bolo veľa, a tak si vyberali. Ďalšia hlavná úloha misie bola na programe 18. októbra. Išlo o zapálenie motora SPS na maximálnu dobu, čím sa skúšala operácia navedenia na dráhu okolo Mesiaca. Pôvodne sa plánovalo zapáliť motor na 60,9 sekundy. Vedenie letu sa rozhodlo predĺžiť zážih na 66 sekúnd. Takýto impulz by stačil na uvedenie lode na veľmi excentrickú dráhu okolo Mesiaca. Na kruhovú dráhu by bolo treba asi 150 sekúnd. Operácia sa začala o 12:03 UTC v automatickom móde riadenom palubným počítačom. Posledných 30 sekúnd však riadil smer vektora Schirra ručne. Pri manévri, ktorým sa zmenila najmä rovina dráhy, sa spotrebovali takmer dve tony paliva. V priebehu operácie došlo k poruche na pozemnej spojovej sieti, takže Houston nemal s posádkou spojenie. Keď bolo obnovené, Schirra sa pohádal s letovým riaditeľom. Nevedel totiž, že má ručne zastaviť motor, preto reagoval oneskorene a loď získala asi o 15 m/s väčšiu rýchlosť ako sa plánovalo. Apollo 7 sa ocitlo na dráhe vo výške 164,9 – 450,3 km. „Vy neustále meníte letový plán,“ obvinil Schirra Houston. Riaditeľ Glynn Lunney mu odporoval: „Od začiatku bolo na programe, že motor sa má zastaviť manuálne. Buď si to zabudol, alebo zle pochopil.“ Eisele a Cunningham samozrejme podporovali svojho veliteľa a hundrali. Navigátor si navyše sťažoval na elektródu EKG, že je nevhodne konštruovaná na dlhý let. Proste ju odstránil a rezolútne ju odmietal znova použiť. „Predsa nebudem nosiť nákrčník z drôtov à la Mickey Mouse!“ Súbor:Apollo 7 recovery with SH-3 Sea King 1968.jpg|thumb|Vyzdvihnutie posádky Apolla 7 vrtuľníkom SH-3 Sea King po pristátí v Atlantiku, 22. október 1968 Dňa 19. októbra mala posádka voľnejší program. Piate televízne vysielanie sa začalo pri prelete Mexického zálivu trocha oneskorene, pretože Schirra hundral: „Ani mi nenapadne, aby som kvôli tomu vstával tak nekresťansky skoro.“ Astronauti pred kamerou predvádzali rozcvičku v beztiažovom stave. Spojár z riadiaceho strediska si doberal Schirru, aby si našiel lepšieho scenáristu a dokonalejšieho herca. „Produkcia by bola lepšia,“ odpovedal Schirra, „keby ste nás nechali poriadne vyspať!“ Aby si naklonil posádku na svoju stranu, Houston im povolil dať si dole biomedicínske senzory. Na ďalší deň, 20. októbra, bola opäť na programe zmena obežnej dráhy. Šieste televízne vysielanie neprinieslo nič nové. Schirra sa opäť pohádal s Houstonom. Technici na Zemi ho žiadali, aby loď uviedol do pomalej rotácie, čím by sa zistili jej tepelné vyžarovacie charakteristiky. Schirra sa už úplne rozzúril: „Už toho mám dosť! Chcel by som poznať meno toho hlupáka, ktorý si tento pokus vymyslel. Počítam s tým, že si ho nájdem a že mu osobne poviem, čo si myslím, až sa vrátim...“ Dňa 21. októbra posádka po siedmykrát zapálila motor SPS. Nasledovalo siedme a zároveň posledné televízne vysielanie z Apolla 7. Astronauti už prejavili túžbu po návrate na Zem. Zostal už len posledný deň na obežnej dráhe. Po dlhšej výmene názorov s riadiacim strediskom, či si na pristátie obliecť alebo neobliecť skafandre, dospeli všetci zúčastnení ku kompromisu. Skafandre budú mať na sebe, ale prilby zostanú otvorené. Astronauti sa totiž obávali pretrhnutia ušných bubienkov pri náhlej zmene tlaku, keďže po nádche ešte mali upchaté Eustachove trubice. Brzdiaci manéver prebehol bez problémov. Potom sa oddelil už nepotrebný servisný modul a veliteľský modul Apolla 7 vstúpil do horných vrstiev atmosféry. Počas zostupu na posádku pôsobilo preťaženie iba 3 g. Veliteľský modul pristál pomocou padákov v utorok 22. októbra 1968 o 11:11:48 UTC na hladine Atlantického oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo len 600 m od vypočítaného bodu a 530 km juhovýchodne od Bermúd. Poslednou nepríjemnosťou pre astronautov bolo prevrátenie veliteľského modulu pri dopade na vodu. Z toho dôvodu nadviazali spojenie s vrtuľníkmi až 10 minút po pristátí. Za necelú hodinu boli všetci v poriadku na lietadlovej lodi USS Essex , ktorá potom vyzdvihla aj veliteľský modul.


Apollo 14

Context: Priebeh letu V nedeľu 31. januára 1971 astronauti vstávali o 10:06 miestneho času. Následne Alan Shepard, Stuart Roosa a Edgar Mitchell absolvovali poslednú lekársku prehliadku pred štartom a sadli si k raňajkám. Tradične sa podával steak a vajíčka. Pri raňajkách im spoločnosť robili Deke Slayton, riaditeľ operácií letových posádok, šéfastronaut Thomas Stafford, záložný veliteľ Eugene Cernan, záložný pilot veliteľského modulu Ronald Evans a záložný pilot lunárneho modulu Joe Engle. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov a odchod z Budovy pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ). Astronauti spolu s dvoma technikmi a Slaytonom nasadli do špeciálne upravenej dodávky, ktorá ich doviezla k 14 km vzdialenému štartovaciemu komplexu 39A. Slayton z dodávky vystúpil pri Stredisku riadenia štartu ( Launch Control Center ). Veliteľ Alan Shepard nastúpil do veliteľského modulu ako prvý a po ňom nasledoval pilot lunárneho modulu Edgar Mitchell. O chvíľu neskôr sa k nim pridal pilot veliteľského modulu Stuart Roosa. Štart Apolla 14, 31. január 1971 Misia Apollo 14 nakoniec úspešne odštartovala s oneskorením 40 minút a 2 sekundy kvôli počasiu 31. januára 1971 o 16:03:02,57 miestneho času (21:03:02,57 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39A v Kennedyho vesmírnom stredisku. Nosná raketa Saturn V s výrobným číslom SA-509 niesla na vrchole veliteľský modul pomenovaný Kitty Hawk a lunárny modul Antares . Navedenie na nízku parkovaciu obežnú dráhu Zeme a navedenie na translunárnu dráhu prebehlo bez problémov. Komplikácie nastali po odpojení kozmickej lode od stupňa S-IVB s pripojeným lunárnym modulom, s ktorým sa mali spojiť, a nepotrebný stupeň S-IVB odpojiť, aby celé súlodie mohlo letieť k Mesiacu podľa plánu. Pilotovi veliteľského modulu Stuartovi Roosovi sa totiž ani po troch opakovaných pokusoch nepodarilo úspešne spojiť veliteľský modul s lunárnym modulom. Západky na špici spojovacieho uzla, ktoré mali zabezpečiť pevné spojenie oboch lodí, nefungovali správne. Obe lode sa pri každom pokuse o pevné spojenie od seba iba zľahka odrazili. Eugene Cernan posádke nakoniec navrhol, aby Roosa držal veliteľský modul pomocou orientačných trysiek v čo najtesnejšej možnej blízkosti pri lunárnom module a Shepard v tom momente zatiahol pomocou prepínača na prístrojovom paneli spojovací uzol. Navrhnutý postup nakoniec fungoval bez problémov a veliteľský modul Kitty Hawk sa päť hodín po štarte pevne spojil s lunárnym modulom Antares , ktorý Roosa následne odpojil od stupňa S-IVB a s celou zostavou sa od neho vzdialil. Súbor:Apollo 14 Shepard.jpg|thumb|right|Alan Shepard pózuje pri americkej vlajke na Mesiaci, 5. február 1971 Po štyri dni trvajúcom lete bolo Apollo 14 dňa 4. februára 1971 o 06:50 UTC manévrom LOI (Lunar Orbit Insertion – usadenie na obežnú dráhu Mesiaca) úspešne navedené na obežnú dráhu okolo Mesiaca. Po ďalšej korekcii dráhy nasledovali previerky lunárneho modulu. Po odpočinku prestúpili 5. februára Shepard a Mitchell do lunárneho modulu Antares a začali s prípravami na jeho oddelenie od materskej lode Kitty Hawk , ku ktorému došlo 5. februára o 04:50:43 UTC. „Toto je naozaj divoké miesto,“ povedal Shepard, keď sa pozrel z okna na mesačný povrch. Mitchell ho nazval „najsurovejším a najopustenejším kúskom krajiny, aký kedy videl“. Približne hodinu a pol pred začiatkom zostupového manévru palubný počítač lunárneho modulu oznámil, že dostal príkaz na prerušenie pristátia. Signál sa objavil aj po opakovanom pokuse o nápravu, ale problém sa nakoniec podarilo vyriešiť pri ďalšom komunikačnom okne s Houstonom. „Houston!“ ozval sa Shepard. „Čo je s tou loďou?“ Riešenie prišlo vo forme istej softvérovej záplaty na ignorovanie signálu prerušenia pristátia. Zostupový manéver následne prebiehal bez problémov až do momentu, kedy sa lunárny modul nachádzal vo výške približne 10 km nad mesačným povrchom. Palubný radar mal v tejto výške zamerať mesačný povrch a merať presnú vzdialenosť lunárneho modulu od povrchu, ale nestalo sa tak. „Houston, náš pristávací radar nefunguje,“ hlásil Shepard. „No tak, radar!“ zakričal Mitchell. „No tak.“ Keďže pravidlá misie prikazovali v tejto situácii prerušiť pristátie a vrátiť sa k materskej lodi, komunikátor astronaut Fred Haise ohlásil: „Antares, mali by ste si začať prechádzať procedúry na prerušenie pristátia.“ Shepard mu odpovedal: „Sme si vedomí základných pravidiel, Houston!“ Vzápätí Shepard navrhol Mitchellovi: „Ak sa radar nenahodí, poletíme až dole.“ Haise astronautom navrhol vypnúť a zapnúť istič radaru. Navrhovaný postup fungoval bezchybne a informácie z radaru sa okamžite preniesli do Houstonu, ktorý dal súhlas na pristátie. Chvíľu na to, o 09:18:11 UTC, lunárny modul Antares pristál v bezprostrednej blízkosti plánovaného bodu na pahorkatine Fra Mauro. Jedinou nedokonalosťou pristátia bolo, že modul pristál na malom svahu, čo spôsobilo, že Antares sa naklonil o niekoľko stupňov na jednu stranu. „Presne na mieste,“ povedal Shepard, pričom sa chichotal. „Na starca to nie je zlé,“ hlásil Haise z Houstonu. „Okay, Fredo,“ odpovedal Shepard. „Bola to naozaj dobrá práca. Ďakujem, kamarát.“ Súbor:Apollo 14 Lunar Module (LM) on the moon.jpg|thumb|Lunárny modul Antares na povrchu Mesiaca Po vyše piatich hodinách od pristátia sa 47-ročný Alan Shepard stal piatym a vtedy aj najstarším človekom, ktorý vkročil na povrch Mesiaca. V momente, keď vstúpil na mesačný povrch, povedal: „Al je na povrchu. A bola to dlhá cesta, ale sme tu.“ Išlo o prvú misiu, pri ktorej sa podarilo úspešne vysielať farebný televízny obraz z povrchu Mesiaca. Astronauti na povrchu okrem iného vztýčili vlajku, nastavili solárne experimenty a inštalovali aj súbor vedeckých prístrojov ALSEP, ktorý obsahoval aj laserový odrážač slúžiaci potom ešte dlhé roky. Medzitým im Deke Slayton odovzdal správu od prezidenta Richarda Nixona, ktorý chcel, aby po návrate navštívili Biely dom. Skvelé, povedali, a vrátili sa k práci. Zistili, že ľahšie sa im chodí, keď idú spôsobom, ktorý sa podobá skôr na klus koňa než na chôdzu bežca. Naučili sa tiež nakláňať dopredu, aby udržali rovnováhu. Ukázalo sa, že terén Fra Mauro je oveľa členitejší, než sa zdal na fotografiách. Dve predchádzajúce pristátia na Mesiaci sa uskutočnili na širokých a rovných plochách známych ako „moria“. Apollo 14 ako prvé pristálo v členitom mesačnom teréne, ktorý astronautom komplikoval chôdzu a ostrý slnečný svit im spôsoboval problémy s orientáciou. Bez orientačných bodov sa astronautom zdalo, že sa im pod nohami náhle objavujú krátery. Balvany, ktoré sa zdali vzdialené, boli zrazu blízko. „Je to rovnako náročné ako sa orientovať na Sahare,“ povedal Shepard. Po takmer piatich hodinách sa zaprášení a unavení Shepard s Mitchellom vrátili späť do lunárneho modulu. Prvý výstup na mesačný povrch trval 4 hodiny, 47 minút a 50 sekúnd. Astronauti si vyzuli špinavé topánky, napili sa vody z hadičky, vyprázdnili vrecká s močom a vliezli do prekrížených hojdacích sietí, Shepard na vrchu, Mitchell pod ním. Spánok bol ale takmer nemožný. Shepard mal pocit, že si nemá kde oprieť hlavu, a Mitchell stále zdvíhal okenné žalúzie, aby sa pozrel von. „Ed. Si hore?“ opýtal sa Alan. „Sakra, áno, som hore,“ odpovedal Mitchell. „Máš pocit, že sa prevraciame?“ „Áno,“ povedal Mitchell. Obaja muži mali pocit, že lunárny modul sa príliš nakláňa, či dokonca kĺže po svahu. Obávali sa, že v mesačnej gravitácii jeden chybný pohyb prevráti ich jediný prostriedok na návrat domov. Počas prvej „noci“ na Mesiaci sa Shepard raz vzbudil, keď sa mu zdalo, že modul sa šmýka. Vyškriabal sa z hojdacej siete a pozrel von oknom, pričom spadol na Mitchella, ktorý ležal pod ním. Zakaždým, keď sa astronauti snažili zaspať, prebudili ich zvuky lunárneho modulu. „Ed, počul si to?“ naliehavo zašepkal Shepard. „Sakra, áno, počul som to,“ odpovedal Mitchell. „Čo to, sakra, bolo?“ opýtal sa šepotom Shepard. „Neviem.“ A o chvíľu znova: „Ed?“ „Čo je?“ „Prečo si, sakra, šepkáme?“ Obaja sa zasmiali a pokúšali sa zaspať. Súbor:Shepard and Mitchell on the moon.jpg|thumb|left|Shepard (v popredí) s Edgarom Mitchellom pri práci s vedeckým vybavením Druhý deň na Mesiaci začal veľmi skorým budíčkom. Shepard s Mitchellom nemohli spať, a preto sa ohlásili Houstonu o dve hodiny skôr oproti plánu. Hlavným cieľom druhej prechádzky bol vzdialený kráter Cone. Na prepravu náradia a ďalšieho vybavenia mali astronauti použiť dvojkolesový ručný vozík (MET), ktorý tlačili alebo ťahali ako rikšu. Boli však nesmierne vyčerpaní a kvôli únave a zlej orientácii iba čiastočne dodržali určenú trasu. Študovali mapy a fotografie terénu, zapamätali si všetky orientačné body – rôzne balvany a menšie krátery, z ktorých každý pomenovali. Ale čím viac kráčali, tým sa im zdal okraj krátera vzdialenejší. Ťahať ručný vozík do svahu bolo čoraz ťažšie. Mitchell navrhol nechať vozík tam, kde je, a vyraziť nahor bez neho, ale Shepard nechcel prísť o škatuľu škótskej whisky. S Eugenom Cernanom sa stavil, že dokáže vytiahnuť vozík až na vrchol krátera Cone. „Okay, ideme po naozaj strmom svahu,“ ohlásil Shepard do Houstonu, kde lekári počúvali jeho ťažké dýchanie a sledovali stúpajúci tep. „Je to ťažké.“ Keď bol svah ešte strmší, Shepard zdvihol zadnú časť vozíka, zatiaľ čo Mitchell ťahal za prednú rukoväť. Shepard zvolal: „Vľavo, vpravo, vľavo, vpravo,“ a synchronizovane pochodovali. Napätie medzi astronautmi stúpalo a začali sa hádať, kam majú namierené. Keď sa Shepardovi začalo ťažšie dýchať a jeho srdcová frekvencia dosiahla viac ako 140 úderov za minútu, lekári NASA – už mierne podráždení z toho, že 47-ročný muž, ktorý sa nedávno zotavil z Ménièrovej choroby, chodí po Mesiaci – navrhli odpočinok. Kým Alan lapal po dychu, naznačil, že možno nie je ich deň, aby dosiahli kráter Cone. Mitchell sa však nemienil vzdať. „Ak sa tam nedostaneme, stratíme všetko,“ povedal. „Čo keby sme prehrali stávku, Al, opustili MET a išli tam hore? Mohli by sme to zvládnuť oveľa rýchlejšie.“ Shepard nakoniec súhlasil s tým, že vozík „ešte chvíľu potlačia“, a Slayton sa spojil s riadiacim strediskom a ponúkol, že pokryje stávku – kúpi Cernanovi škatuľu škótskej, ak sa Shepard a Mitchell rozhodnú zanechať vozík za sebou. „Dostaneme sa tam,“ povedal Shepard a o niekoľko minút neskôr na vrchole malého stúpania povedal, že očakáva, že „tu sa čoskoro priblížia k okraju“. Jedno stúpanie však viedlo k ďalšiemu a ďalšiemu, čas sa krátil a astronauti si stále neboli istí, kam presne idú. Ak by pokračovali príliš ďaleko nesprávnym smerom, riskovali by, že sa im vyčerpajú zásoby kyslíka. Väčšinu času ich viedol Shepard, ale Mitchell sa stále zastavoval, aby Sheparda upozornil, že ich vedie nesprávnym smerom. V jednom momente Mitchell vytiahol mapu a začal na ňu ukazovať. „Al? Choď doľava. Je to priamo tam,“ povedal Mitchell a ukázal. „My sme tu. Musíme ísť tam.“ O niekoľko minút neskôr však Fred Haise astronautom prikázal, aby vykonali naplánované experimenty na mieste, kde sa práve nachádzajú, a potom sa vrátili späť k lunárnemu modulu. Zostup späť k lunárnemu modulu bol rýchlejší, ale obaja muži boli unavení, nahnevaní, sklamaní a cestou nadávali. Ich nálada sa však trocha zlepšila, keď prišli späť k Antaresu . „Tu je to fantastické,“ povedal Shepard. Ešte pred definitívnym návratom astronautov do lunárneho modulu sa Shepard objavil pred kamerou a ohlásil: „Houston, mám v ruke rukoväť lopatky na núdzovú vzorku a úplnou náhodou je na jeho konci šestka železo. V ľavej ruke mám malú bielu loptičku, ktorú dôverne poznajú milióny Američanov. Teraz ju pustím na zem.“ Prvý úder sa mu nepodaril a zvíril len mesačných prach. Pri druhom údere sa loptička nepatrne pohla a pri treťom sa mu podarilo loptičku posunúť o niekoľko metrov. Na štvrtý úder Alan vytiahol ešte jednu loptičku a odpálil. Sledujúc rýchlo sa vzďaľujúcu loptičku vykríkol: „Míle a míle a míle!“ Potom sa spolu s Mitchellom vrátil k práci a do lunárneho modulu naložili celkovo 42,80 kg vzoriek. Na Mesiaci strávili celkovo 1 deň, 9 hodín, 30 minút a 31 sekúnd. Stuart Roosa medzitým vo veliteľskom module Kitty Hawk snímkoval na obežnej dráhe pomocou špeciálnej mapovacej kamery s veľkou rozlišovacou schopnosťou vybrané oblasti mesačného povrchu. Súbor:Apollo-14-Landing.jpg|thumb|170px|Pristátie veliteľského modulu Apolla 14 v Tichom oceáne, 9. február 1971 Lunárny modul Antares odštartoval z povrchu 6. februára o 18:48:42 UTC a o 20:35:42 UTC sa spojil s materskou loďou Kitty Hawk . Potom Shepard zaklopal na poklop medzi oboma kozmickými loďami. „Kto je tam?“ ozval sa Roosa. Následne Shepard s Mitchellom vstúpili do materskej lode, z topánok si povysávali mesačný prach a vyzliekli si prepotené skafandre. V čase 01:37 UTC sa zapálil motor SPS, aby naviedol veliteľský a servisný modul Kitty Hawk na dráhu smerom k Zemi. Let domov mal pokojný priebeh. Apollo 14 šťastne ukončilo svoj let 9. februára 1971 o 21:05:00 UTC pristátím do vĺn južného Tichého oceánu v blízkosti lietadlovej lode USS New Orleans . Miesto pristátia sa nachádzalo približne juhovýchodne od Tongy. Posádka Apolla 14 sa stala poslednou, ktorá po pristátí absolvovala pobyt v karanténe. Lekári im ju dovolili ukončiť 27. februára. Následne astronauti absolvovali sériu rôznych spoločenských udalostí. Dňa 1. marca odcestovali do Washingtonu, D. C., kde ich prezident Nixon slávnostne prijal v Bielom dome a nasledujúci deň mali prejavy pred spoločným zasadnutím kongresu. Nasledovali slávnostné návštevy Chicaga a New Yorku. V Kennedyho vesmírnom stredisku sa 23. marca poďakovali zamestnancom, ktorí zabezpečili ich bezpečný štart. Koncom mája odleteli na parížsky aerosalón, kde sa stretli so sovietskymi kozmonautmi Pavlom Popovičom, Vitalijom Sevastianovom a Andrijanom Nikolajevom. Apollo 14 bolo spojovacím mostom medzi prvými výpravami celého programu Apollo a poslednými tromi, pre ktoré bola upravená veliteľská aj lunárna sekcia – mali väčšiu hmotnosť. Úpravy umožnili získať väčší počet údajov a zaistili posádke dlhší pobyt na mesačnom povrchu. Výrazné zvýšenie užitočného nákladu rakety Saturn V ilustruje príklad: prvá výprava k Mesiacu iba k jeho desiatim obletom, Apollo 8, niesla 28 870 kg (veliteľský+servisný modul), posledná lunárna misia s výsadkom dvoch astronautov na povrch Mesiaca, Apollo 17, už 48 607 kg.


Neil Armstrong

Context: V roku 1962 prešiel do oddielu astronautov NASA. Jeho prvým kozmickým letom bola misia Gemini 8 v marci 1966. Počas nej sa loď Gemini 8 stretla a spojila s bezpilotným raketovým stupňom Agena TV-8. Astronauti Armstrong a David Scott tak uskutočnili prvé spojenie dvoch telies na obežnej dráhe. Druhým a posledným letom Armstronga bola misia Apollo 11. Zatiaľ čo Michael Collins krúžil vo veliteľskom module okolo Mesiaca, Neil Armstrong a Buzz Aldrin 20. júla 1969 ako prví ľudia pristáli na Mesiaci. Armstrong 21. júla vystúpil ako prvý človek na jeho povrch, čím sa stal svetovo známou osobnosťou.


John Watts Young

Context: Životopis  Pred kariérou astronauta Vo svojich 22 rokoch dokončil v roku 1952 Georgijský technický inštitút (Georgia Institute of Technology) v Atlante, získal titul leteckého inžiniera a nastúpil na vojenskú službu. Začal ako pilot vojnového námorníctva a slúžil v množstve posádok. Na torpédoborci USS Laws sa zúčastnil vojny v Kórei. Od roku 1959 bol skúšobným pilotom a vedúcim technikov pripravujúcich lietadlá F-8 Crusader a F-4 Phantom. Na Phantome v roku 1962 stanovil niekoľko svetových rekordov v stúpaní do výšok 3 000 a 25 000 metrov. V septembri 1962 sa dostal do skupiny pripravujúcich sa astronautov a o tri roky neskôr vzlietol do vesmíru. Lety do vesmíru Všetky lety začínal z kozmodrómu na myse Canaveral. Prvýkrát letel vo svojich 34 rokoch v rámci programu Gemini v marci 1965. V lodi Gemini 3 s ním letel veliteľ Gus Grissom. Počas štvorhodinového letu prvýkrát menili obežnú dráhu kozmickej lode a pristáli na hladine Atlantického oceánu. O rok neskôr letel s Gemini 10 už ako veliteľ, letel s ním astronaut Michael Collins. Dĺžka letu bola 2 dni, 22 hodín, 46 minút a 39 sekúnd, absolvovali 43 obletov Zeme. Na obežnej dráhe sa zámerne stretli s dvoma telesami Agena TV-10 a TV-8. Potom sa preškolil na program Apollo a v roku 1969 štartoval v Apolle 10 spoločne s astronautmi Thomasom Staffordom a Eugenom Cernanom smerom k Mesiacu. Ten obleteli 31-krát a vyskúšali všetko pred prvým pristátím. Young bol pilotom veliteľského modulu. Po ôsmich dňoch sa vrátili na Zem, pristáli v Tichom oceáne. Súbor:John W. Young on the Moon.jpg|thumb|left|John Young na Mesiaci počas misie Apollo 16, 21. apríl 1972 V roku 1972 sa dočkal letu na Mesiac. Letel v Apolle 16 spoločne s Kenom Mattinglym a Charlesom Dukom. Kým Mattingly zostal na obežnej dráhe Mesiaca, Young s Dukom na Mesiaci pristáli a tiež naň vystúpili. Po splnení úloh vrátane vypustenia vozidla Lunar Rover sa obaja vrátili na obežnú dráhu Mesiaca, vypustili malú družicu, odleteli na Zem a pristáli na hladine Tichého oceánu. Vo veku 51 rokov letel do vesmíru piatykrát, a to prvýkrát vyskúšať americký raketoplán Columbia na misii STS-1. Young bol jeho kapitán, spolu s ním letel Robert Crippen. Zem obleteli 37-krát a pristáli na Edwardsovej základni vzdušných síl v Kalifornii. Súbor:John Young 2006.jpg|thumb|170px|John Young pri 25. výročí misie STS-1 v Kennedyho vesmírnom stredisku, 2006 O dva roky neskôr odštartoval do vesmíru po šiestykrát, a to na desaťdňovú misiu STS-9 ako skúsený kapitán na čele šesťčlennej posádky, kde bol aj západonemecký fyzik Ulf Merbold. Na palube raketoplánu vyniesli malé observatórium Spacelab. Let bol veľmi úspešný po všetkých stránkach. John Young počas svojich šiestich letov strávil vo vesmíre 34 dní, 19 hodín a 39 minút. Po skončení letov do vesmíru Bol dvakrát ženatý a mal dve deti. V rokoch 1974 až 1987 bol vedúcim tímu astronautov NASA, potom sa stal zvláštnym asistentom riaditeľa Johnsonovho vesmírneho strediska (JSC) pre techniku, prevádzku a bezpečnosť. V roku 1976 opustil námorníctvo. V roku 1988 bol zapísaný v Ohiu do National Aviation Hall of Fame (Národná letecká sieň slávy). V rokoch 1996 až 2004 bol námestníkom riaditeľa Johnsonovho vesmírneho strediska. V roku 2004 opustil NASA, v ktorej strávil 42 rokov svojho života. Odišiel do dôchodku, v ňom sa venoval problémom ekológie a energetiky. Vo svojich 87 rokoch bol John Young žijúcou ikonou kozmonautiky. Množstvo práce, ktorá stála za jeho rekordnou kariérou, odmietal ešte v časoch svojho pôsobenia v NASA slovami: „Milujem to, čo robím – dostávam plat za to, že robím, čo mám rád. Každý deň je zábava. Milujem každú sekundu.“ Zomrel dňa 5. januára 2018 na následky komplikácií po zápale pľúc. Zaujímavosti Na autogramiáde v roku 2004 chcel za podpis 495 dolárov. V tom istom roku začal písať svoju autobiografiu.


Tour de France

Context: Rekordy Lance Armstrong na Tour de France, 2004 Štyria jazdci vyhrali Tour päťkrát: Jacques Anquetil (Francúzsko) v rokoch 1957, 1961, 1962, 1963 a 1964; Eddy Merckx (Belgicko) v rokoch 1969, 1970, 1971, 1972 a 1974; Bernard Hinault (Francúzsko) v rokoch 1978, 1979, 1981, 1982 a 1985; Miguel Indurain (Španielsko) v rokoch 1991, 1992, 1993, 1994 a 1995 (ako prvý vyhral päťkrát po sebe). Lance Armstrong (USA) síce vyhral Tour de France sedemkrát (v rokoch 1999 – 2005), no tituly mu boli kvôli dopingu odobrané a ročníky tak zostali bez víťaza. Čo sa týka národnosti, najviac pretekov vyhrali Francúzi (36 pretekov), nasledovaní Belgičanmi (18), Talianmi (10), jazdcami Španielska (8), Veľkej Británie (5), Luxemburska (4), USA (3), Slovinska, Švajčiarska a Holandska (2) a Írska, Dánska, Nemecka, Kolumbie a Austrálie (1).


Program Gemini

Context: Externé odkazy  Oficiálna stránka Zhodnotenie programu Gemini v časopise Letectví + kosmonautika Gemini Gemini Gemini


Augmented Target Docking Adapter

Context: Introduction Augmented Target Docking Adapter pre misiu Gemini 9 Augmented Target Docking Adapter (skratka ATDA ) bola cieľová družica s dĺžkou 5,7 m, hmotnosťou 770 kg. Použila sa pri experimente spojenia družíc na obežnej dráhe pri lete Gemini 9. Kategória:Umelé družice Zeme Kategória:Technologické družice Kategória:Umelé družice USA Kategória:Program Gemini


Sojuz 26

Context: Parametre misie  Hmotnosť: 6800 kg Perigeum: 193 km Apogeum: 246 km Inklinácia: 51,65° Doba obehu: 88,67 min


Gemini 3

Context: Introduction  Gemini 3 bol prvý americký pilotovaný kozmický let v rámci programu Gemini. Zároveň išlo o prvý americký let do vesmíru s viacčlennou posádkou a tiež prvý pilotovaný let s použitím rakety Titan II GLV. Hlavným cieľom letu bolo preverenie manévrovacích schopností novej dvojmiestnej kozmickej lode. Pri tomto lete kozmická loď s ľudskou posádkou po prvýkrát v histórii aktívne menila parametre svojej obežnej dráhy. Misia bola hodnotená veľmi úspešne.


Program Gemini

Context: Popis lode Model kozmickej lode Gemini Kozmická loď Gemini bola dvojmiestna. Z toho je odvodený aj názov – Gemini znamená v latinčine Blíženci, čiže dvaja. Loď mala kužeľovitý tvar s maximálnym priemerom 3 metre, dĺžkou 5,6 metra a hmotnosťou 3,6 tony. Skladala sa z troch úsekov: prvým bola kabína pre astronautov, druhým úsek so zásobami pohonných hmôt a tretím úsek s brzdiacimi raketovými motormi. Loď bola prispôsobená iba na jeden let a na Zem sa vracala iba kabína s kozmonautmi, ktorá pristávala na vode. Z kabíny bolo možné vystúpiť do otvoreného priestoru. Na špici kabíny sa nachádzalo rádiolokačné zariadenie a aktívny spojovací uzol. Uskutočnili sa len dva nepilotované lety: Gemini 1 a Gemini 2.


Program Gemini

Context: Introduction Súbor:Gemini 7 in orbit - GPN-2006-000035.jpg|thumb|Stretnutie kozmických lodí Gemini 6 a Gemini 7 na obežnej dráhe, december 1965 Program Gemini bol americký vesmírny program pilotovaných letov do vesmíru, ktorý sa uskutočnil pod vedením NASA. Prebiehal v rokoch 1965 až 1966. Bol priamym pokračovaním programu Mercury.


Štartovací komplex 19 na Cape Canaveral Space Force Station

Context: Misie bez posádky Misia Dátum štartu Gemini 1 8. apríl 1964 Gemini 2 19. január 1965 }


Gemini 12

Context: Priebeh letu Štart sa uskutočnil 11. novembra 1966 na Floride z mysu Kennedy pomocou nosnej rakety Titan II GLV. Posádku Gemini 12 tvorili veliaci pilot James Lovell a pilot Edwin „Buzz“ Aldrin. Astronauti štyrikrát precvičili stretnutie a spojenie s cieľovým telesom Agena (COSPAR 1966-103A), vykonali tri výstupy z kabíny (tzv. EVA) a 14 vedecko-technologických experimentov. Aldrin tiež absolvoval dlhší pobyt vo vesmíre na 30-metrovom lane spojený s prácou na paneloch Ageny. Pretože palivové čerpadlo Ageny malo poruchu, oproti predchádzajúcim misiám nebola zvýšená obežná dráha komplexu oboch telies, ale naopak znížená. To umožnilo preletieť oblasťou slnečného zatmenia, ktoré bolo vyfotografované z okna kabíny. Kabína Gemini 12 pristála automaticky riadená palubným počítačom po takmer štvordňovom lete na padáku na hladine Atlantiku, asi 5 km od lietadlovej lode USS Wasp , ktorá astronautov vyzdvihla.


Apollo 11

Context: Emblém misie a mená modulov Emblém misie Emblém misie Apollo 11 navrhol Collins, pričom mal symbolizovať mierumilovný a americký charakter prvého pristátia na Mesiaci. Lovell navrhol použiť orliaka bielohlavého, symbol Spojených štátov z amerického štátneho znaku. Collins potom nakreslil obraz orla vznášajúceho sa nad povrchom Mesiaca so Zemou v pozadí a nápisom Apollo Eleven . Armstrong zamietol pre cudzincov nezrozumiteľné anglické slovo eleven , po váhaní nad rímskymi číslicami sa zhodli na Apollo 11 . Inštruktor Tom Wilson astronautom poradil olivovú ratolesť ako symbol mierumilovnosti výpravy, umiestnili ju orlovi do zobáka. Vedenie NASA usúdilo, že prázdne orlove pazúry nad Mesiacom vyzerajú príliš uchvatiteľsky, a preto olivovú vetvu presunulo do nich. Posádka sa rozhodla neuviesť svoje mená na embléme, aby reprezentoval všetkých, ktorí prispeli k pristátiu na Mesiaci. Potom, čo posádka Apolla 10 pomenovala svoju loď Charlie Brown (veliteľský modul) a Snoopy (lunárny modul), podľa postáv z komiksu Peanuts, asistent manažéra pre styk s verejnosťou, Julian Scheer, napísal riaditeľovi Strediska pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Center ), aby požiadal posádku Apolla 11 o serióznejšie pomenovanie lode. Najprv boli používané mená Snowcone a Haystack , ale posádka sa ich rozhodla zmeniť. Pre veliteľský modul vybrala meno Columbia , po Columbiade , obrom dele z románu Julesa Verna Cesta na Mesiac . V románe delo, umiestnené na Floride, vystrelí náboj s tromi dobrodruhmi, ktorí obletia Mesiac a vrátia sa na Zem. Columbia je tiež tradičná ženská personifikácia USA. Lunárny modul dostal meno Eagle (orol) podľa orla v embléme výpravy.


Saturn V

Context: Pozadie Začiatkom 60. rokov 20. storočia Sovietsky zväz v kozmických pretekoch jasne viedol nad Spojenými štátmi. V roku 1957 Sovieti vypustili Sputnik 1, prvú umelú družicu a 12. apríla 1961 sa Jurij Gagarin stal prvým človekom, ktorý cestoval do vesmíru. 25. mája 1961 prezident USA Kennedy oznámil, že Amerika sa pokúsi do konca dekády pristáť na Mesiaci. V tom čase jedinou skúsenosťou Spojených štátov s pilotovanými kozmickými loďami bol 15 minútový suborbitálny let lode Freedom 7 s astronautom Alanom Shepardom. Žiadna raketa na svete by v tom čase nebola schopná vyniesť naraz celú kozmickú loď na Mesiac. Raketa Saturn I bola síce vo vývoji, ale ešte neletela. Aj tak by kvôli svojej malej veľkosti bolo nutných viacero štartov na vynesenie všetkých súčastí lunárnej kozmickej lode. Na začiatku plánovacieho procesu NASA uvažovala o troch hlavných spôsoboch letu na Mesiac: Spojenie na zemskej orbite, Priamy let a Spojenie na lunárnej orbite. Ako prvý NASA zavrhla návrh na spojenie na orbite Mesiaca (s odôvodnením, že takéto spojenie by malo prebehnúť najprv na zemskej orbite). Nakoniec sa rozhodlo, že spojenie na zemskej orbite je najrýchlejší a najľahší spôsob ako dosiahnuť cieľ, ktorý vytýčil prezident Kennedy.


Neil Armstrong

Context: Predtým, než sa stal astronautom, slúžil ako pilot v americkom námorníctve, pričom bojoval vo kórejskej vojne. Po odchode z námorníctva vyštudoval letecké inžinierstvo na Purdueovej univerzite a stal sa skúšobným pilotom Národného poradného výboru pre letectvo (NACA) v dnešnom Armstrongovom leteckom výskumnom stredisku, kde sa pri viac než 900 letoch zúčastnil testov mnohých typov lietadiel. Od roku 1958 sa postupne zapojil do programu amerického vojenského letectva, Man In Space Soonest (Človek vo vesmíre čo najskôr), testovania raketového lietadla North American X-15 a vývoja raketoplánu Boeing X-20 Dyna-Soar.


Charles Moss Duke

Context: Život  Mladosť a výcvik Vyrastal v Lancasteri v Južnej Karolíne. Spoločne s otcom jazdil na lov, chytať ryby a neskôr svoje záľuby rozšíril aj na golf. Po absolvovaní základnej a strednej školy nastúpil do Akadémie admirála Farraguta na Floride. S vynikajúcim prospechom ju ukončil a so štipendiom pokračoval v štúdiách na United States Naval Academy v Annapolise. Tam získal diplom inžiniera námorných vied. Potom sa rozhodol lietať, v Georgii absolvoval základný letecký výcvik a neskôr sa zacvičil na lety s vrtuľníkom a na lietadlo F-86. Bol poslaný na vojenskú službu do Európy, vtedajšej NSR. Po troch rokoch sa v roku 1961 vrátil do USA a rozhodol sa študovať ďalej, tentokrát na Massachusetts Institute of Technology. V roku 1964 tam získal diplom inžiniera letectva a astronautiky. Nastúpil ako testovací letec a neskôr inštruktor na základni Edwards a v apríli 1966 bol prijatý do NASA do tímu kozmonautov. V tom čase bol ženatý a mal dvoch chlapcov. Lety do vesmíru Odštartoval v kozmické lodi Apollo 16 spolu s kozmonautmi Youngom a Mattinglym z mysu Canaveral na jar roku 1972. Cieľom expedície bolo pristáť a vystúpiť na Mesiac. Zatiaľ čo na obežnej dráhe Mesiaca krúžil Mattingly, tak Young s Dukom na Mesiaci pristáli a strávili tam 71 hodín. Duke bol desiatym človekom, ktorý na povrch Mesiaca vystúpil. Po skončení prieskumu sa vrátili na obežnú dráhu a potom celá trojica v poriadku pristála na hladine Tichého oceánu po 11 dňoch vo vesmíre. Apollo 16 ( 16. apríl 1972 – 27. apríl 1972) Po lete K 1. januáru 1976 z NASA aj z armády odišiel v hodnosti plukovníka vojenského letectva a venoval sa súkromnému podnikaniu. V roku 2005 bol na návšteve v Prahe a Brne, spojenej s prednáškou a rozdávaním autogramov, vystúpením v televízii Nova.


Charles Veach

Context: Životopis Absolvoval vojenskú leteckú akadémiu a potom lietal ako pilot, aj vo Vietname. Mal nalietaných 5000 hodín. Oženil sa s Alicou Scottovou a mal s ňou dve deti. Žil aj študoval na Honolulu – Tahiti. U NASA bol medzi astronautov registrovaný od 23. mája 1984 do 10. marca 1995. Zomrel v Houstone na rakovinu kože.


Neil Armstrong

Context: Námorníctvo ho povolalo do služby v januári 1949. Na základni Pensacola absolvoval 18-mesačný letecký výcvik počas ktorého získal kvalifikáciu námorného letca schopného slúžiť na lietadlových lodiach. Dňa 16. augusta 1950, dva týždne po jeho dvadsiatych narodeninách, námorníctvo Armstronga informovalo, že je plne kvalifikovaný námorný letec.  Pridelený bol na základňu v San Diegu, o dva mesiace neskôr prešiel k 51. stíhacej peruti (VF-51) vyzbrojenej prúdovými stíhačkami F9F Panther. S týmto lietadlom po prvýkrát vzlietol 5. januára 1951. V júni 1951 po prvýkrát pristál na lietadlovej lodi USS Essex. Koncom júna eskadra na palube lietadlovej lode Essex vyrazila do kórejskej vojny.


Apollo 11

Context: Posádka Let uskutočnila trojčlenná posádka: Neil A. Armstrong (letel na misiách Gemini 8 a Apollo 11 ), veliteľ Michael Collins (letel na misiách Gemini 10 a Apollo 11 ), pilot veliteľského modulu Edwin E. „Buzz“ Aldrin, Jr. (letel na misiách Gemini 12 a Apollo 11 ), pilot lunárneho modulu Záložná posádka James A. Lovell, Jr., veliteľ William A. Anders, pilot veliteľského modulu Fred W. Haise, Jr., pilot lunárneho modulu Podporná posádka Ken Mattingly (CAPCOM) Ronald Evans (CAPCOM) William Pogue John Swigert Charles Duke (CAPCOM) Bruce McCandless II (CAPCOM) James Lovell (CAPCOM) William Anders (CAPCOM) Fred Haise (CAPCOM) Don L. Lind (CAPCOM) Owen K. Garriott (CAPCOM) Harrison Schmitt (CAPCOM) Letoví riaditelia Clifford E. Charlesworth (zelený tím), štart a EVA (výstup do otvoreného vesmíru) Gerald D. Griffin (zlatý tím), záloha pre zelený tím Gene Kranz (biely tím), pristátie na Mesiaci Glynn Lunney (čierny tím), štart z Mesiaca Milton Windler (hnedý tím), plánovanie Posádky pre Apollo 11 boli menované koncom roka 1968. Podľa zavedeného zvyku na miesto hlavnej posádky postúpila záložná posádka o tri čísla nižšieho letu, teda Apolla 8. Tvorili ju Neil Armstrong, Fred Haise a Edwin „Buzz“ Aldrin. Do záložnej posádky prišli James Lovell a William Anders, pričom miesto pilota lunárneho modulu zostalo zatiaľ neobsadené. Predtým v júli 1968 vypadol z posádky Apolla 9 Michael Collins kvôli operácii kostných výrastkov na chrbtici, ktorú podstúpil 23. augusta. Začiatkom roka 1969 získal späť letový status a v Armstrongovej posádke nahradil Freda Haisa, ktorý sa presunul do záložnej posádky. Zloženie hlavnej a záložnej posádky Apolla 11 NASA oficiálne oznámila 9. januára 1969. Podpornú posádku tvorili Ken Mattingly, Ronald Evans, William Pogue a John Swigert. Začiatkom roka 1969 sa William Anders rozhodol, že na jeseň toho istého roku odíde z NASA. Ken Mattingly sa preto pripravoval spolu s ním, aby ho mohol nahradiť, keby bol let Apolla 11 odložený.


Gemini 8

Context: Posádka  Neil A. Armstrong (1), veliaci pilot David R. Scott (1), pilot Záložná posádka Charles „Pete“ Conrad, Jr., veliaci pilot Richard F. Gordon, Jr., pilot Podporná posádka R. Walter Cunningham (Cape CAPCOM) James A. Lovell, Jr. (Houston CAPCOM)


George Armstrong Custer

Context: Introduction  George Armstrong Custer ( 5. december 1839, New Rumley, Ohio, Spojené štáty| – † 25. jún 1876, Little Bighorn, Montana,) bol americký dôstojník, ktorý sa stal veliteľom kavalérie armády Spojených štátov v americkej občianskej vojne a indiánskych vojnách. Velil v niekoľkých bitkách americkej občianskej vojny. Viedol Michiganskú brigádu a ďalšie jednotky. Porazený a zabitý bol v bitke pri Little Bighorne, kde bojoval proti koalícii domorodých indiánskych kmeňov, zloženej takmer výhradne z bojovníkov kmeňov Siouxov, Čejenov a Arapahov, vedenej náčelníkmi Siouxov, ktorými boli Splašený kôň, Žlč a Sediaci býk.


Michael Smith (astronaut)

Context: Životopis Vyštudoval vojenskú námornú akadémiu United States Naval Academy a na rovnakej škole v roku 1967 absolvoval aj postgraduálne štúdium (Naval Postgraduate School). Potom nastúpil na Námorná univerzitnú školu. Roku 1969 absolvoval letecký výcvik. Slúžil ako inštruktor, skúšobný pilot a pilot útočných lietadiel, lietal aj nad Vietnamom. Vo svojich 35 rokoch sa dostal 7. júla 1980 k výcvikovej jednotke astronautov NASA a v tej dobe mal nalietaných 4300 hodín.


Colby Armstrong

Context: Introduction  Colby Armstrong ( 23. november 1982, Lloydminster, Saskatchewan, Kanada) je bývalý kanadský hokejista, ktorý hrával na pravom krídle. Hrával v NHL za Pittsburgh Penguins, Atlanta Thrashers, Toronto Maple Leafs a Montreal Canadiens.


Neil Armstrong

Context: V roku 1947 začal študovať na Purdueovej univerzite, odbor letecké inžinierstvo. Stal sa len druhým členom rodiny, ktorý študoval na vysokej škole. Prijali ho tiež na Massachusetts Institute of Technology (MIT), ale jeden jeho známy – absolvent univerzity – ho presvedčil, že pre kvalitné vzdelanie nemusí odchádzať do Massachusetts. Na Purdueovej univerzite lietal v tamojšom leteckom klube a v druhom ročníku hral v univerzitnom koncertnom súbore na barytónový roh; k súboru sa hlásil aj po odchode z NASA a poskytol mu nemalý finančný dar. Armstrongovo vzdelanie financovalo americké námorníctvo v rámci tzv. Hollowayovho plánu. Podľa plánu mal za úhradu nákladov štúdia študent medzi druhým a tretím ročníkom školy odslúžiť tri roky v námorníctve.


Robert Louis Behnken

Context: Životopis  Štúdium a zamestnanie Absolvoval strednú školu Pattonville High School v Maryland Heights (1988), vysokoškolské vzdelanie získal na Washington University v St. Louis (bakalár, 1992). V roku 1997 získal doktorát na California Institute of Technology a tu tiež spočiatku pracoval ako strojný inžinier. Neskôr v armáde testoval rôzne druhy lietadiel, nalietal 1 000 letových hodín. V rokoch 2000 až 2002 absolvoval výcvik budúcich astronautov v Houstone, potom bol zaradený do tamojšej skupiny astronautov NASA. Má prezývku „Bob“ a je ženatý s astronautkou Katherine Megan McArthurovou. Jeho záľubou je jazda na horskom bicykli, lyžovanie, turistika. Lety do vesmíru Na obežnú dráhu sa v raketopláne dostal dvakrát vo funkcii letového špecialistu, pracoval na Medzinárodnej vesmírnej stanici (ISS), strávil vo vesmíre 29 dní, 12 hodín a 17 minút. Absolvoval tiež šesť výstupov do voľného vesmíru (EVA), strávil tam celkom 37 hodín a 33 minút. Stal sa 469. človekom vo vesmíre. STS-123, Endeavour (11. marec 2008 – 27. marec 2008) STS-130, Endeavour (8. február 2010 – 22. február 2010) SpX-DM2 , Falcon 9 (30. máj 2020)


Kozmodróm

Context: Väčšina kozmodrómov je umiestnená, ak je to možné, čo najbližšie k rovníku, aby bolo v maximálnej možnej miere využiť zemskú rotáciu na začiatočnú rýchlosť rakety a tým ušetriť palivo. Kozmodrómy umiestnené ďalej od rovníka sa používajú na blízkopolárne dráhy, pri ktorých by počiatočná rotácia v smere Zeme bola skôr nevýhodou. Optimálne sú klimatické podmienky, ktoré neprinášajú veľké riziko poškodenia rakiet, respektíve, kozmodróm sa prispôsobuje klimatickým podmienkam daného miesta. Optimálne by bolo suché, stále, slnečné a bezveterné počasie. Ak rýchlosť vetra na kozmodróme prekročí hodnotu približne 70 km/h, raketa nesmie byť vypustená; ak rýchlosť vetra stúpne nad 90 km/h, prerušia sa predštartovné operácie a zariadenie sa musí zabezpečiť proti možným účinkom víchrice. Pri výbere polohy kozmodrómu je dôležité tiež to, aby sa nosné rakety a ďalšie telesá dali od výrobcov presúvať na kozmodróm s vynaložením čo najmenšieho množstva nákladov. Taktiež dodávky elektrickej energie a vody na kozmodróm musia byť čo najjednoduchšie. Výhodné je preto budovať kozmodrómy v blízkosti priemyselných stredísk. Terén, na ktorom kozmodróm stojí, musí byť schopný uniesť všetky zariadenia a nesmie mať častý výskyt zemetrasení.


Planetárna kozmogónia

Context: Introduction  Planetárna kozmogónia je odvetvie astronómie zaoberajúce sa vznikom a vývojom planét, mesiacov, asteroidov, komét a meteoroidov. Objasňuje zákonitosti a sleduje vývoj týchto telies v čase, keď sa slnečná sústava ešte radikálne odlišovala od súčasného stavu a podmienok. Jedným zo základných predpokladov postulovaných pri riešení tejto otázky je predpoklad o nemennosti fyzikálnych zákonov v čase. Pri štúdiu histórie slnečnej sústavy vznikajú pracovné teórie, kozmogonické domnienky alebo hypotézy. Staršie kozmogonické hypotézy boli výlučne teoretické. Úlohou planetárnej kozmogónie je hľadať stopy, na základe ktorých možno rozpoznať dávnu minulosť. Také stopy (anomálne chemické a izotopové zloženie, mineralogické štruktúry, veľkosť a tvar menších telies v slnečnej sústave ap.) dávajú hraničné podmienky, ktoré musí každá kozmogonická hypotéza splniť. Druhým dôležitým zdrojom informácií je porovnanie s inými objektmi toho istého druhu. Táto technika sa uplatňuje v stelárnej kozmogónii a galaktickej kozmogónii, ale súčasnou pozorovacou technikou nie je výskum iných planetárnych sústav možný. Kozmogonické hypotézy možno rozdeliť na základe časovej postupnosti udalostí, ktoré vyvolali vznik slnečnej sústavy, na tri skupiny: V čase utvárania planetárnej sústavy Slnko bolo stabilnou hviezdou z hlavnej postupnosti s podobnou štruktúrou ako dnes. V čase vzniku planét bolo Slnko v poslednej fáze kontrakcie, krátko pred vstupom na hlavnú postupnosť, alebo už jestvovalo centrálne zhustenie, ktoré zapríčiňovalo keplerovský pohyb častíc v jeho okolí. Slnko alebo Protoslnko bolo v začiatočnej fáze vzniku možno bez centrálneho zhustenia. Planetárna evolúcia sa začala v tej istej hmlovine súčasne alebo ešte pred evolúciou samého Slnka.


Úniková rýchlosť

Context: Introduction Výška nadpovrchom(km) Únikovárýchlosť(km/s) Poznámka 0 11,180 200 11,009 najnižšie dráhy družíc 500 10,766 1 000 10,395 5 000 8,370 10 000 6,977 18 000 5,719 navigačné družice GPS 36 000 4,337 stacionárne družice 50 000 3,760 100 000 2,738 360 000 1,475 dráha Mesiaca 500 000 1,255 Úniková rýchlosť alebo 2. kozmická rýchlosť je najnižšia rýchlosť, ktorou sa teleso zanedbateľne malej hmotnosti v danej výške pohybuje po parabolickej dráhe okolo centrálneho telesa. Je to teda najnižšia možná rýchlosť, pri ktorej teleso môže definitívne opustiť sféru gravitačného vplyvu planéty. Veľkosť únikovej rýchlosti závisí na gravitačnom parametri centrálneho telesa a na výške dráhy nad povrchom podľa vzťahu : Kde R je polomer planéty, r je vzdialenosť ťažísk telies, G je gravitačná konštanta (kappa), M je hmotnosť planéty a g je sila pôsobenia gravitácie na danom mieste. Zo vzorca je zrejmé, že úniková rýchlosť s výškou klesá. V tabuľke vpravo sú uvedené hodnoty únikovej rýchlosti pre rôzne výšky dráh v gravitačnom poli Zeme, v nasledujúcej tabuľke potom únikové rýchlosti prepočítané na povrch (resp. hornú hranicu mrakov) pre jednotlivé planéty Slnečnej sústavy. Druhá kozmická rýchlosť je 1,41 násobok, (presne : násobok) prvej kozmickej rýchlosti Planéta Úniková rýchlosťna povrchu(km/s) Poznámka Merkúr 4,25 Venuša 10,36 Zem 11,18 Mars 5,03 Jupiter 59,55 na hranici mrakov Saturn 35,51 na hranici mrakov Urán 21,29 na hranici mrakov Neptún 23,50 na hranici mrakov


Gravitačný manéver

Context: Príklady použitia Hohmannov prelet k Saturnu vyžaduje celkom /s Δv, čo nie je v možnostiach dnešných kozmických motorov. Cesta s využitím mnohých gravitačných manévrov trvá síce dlhšie, ale vyžaduje omnoho menšie Δv, čo dovoľuje vysielať oveľa väčšie kozmické lode. Táto stratégia bola použitá pre sondu Cassini, ktorá bola poslaná k Venuši, znovu k Venuši, Zemi a nakoniec k Jupiteru na ceste k Saturnu. Let trvajúci 6,7 roka je síce trochu dlhší ako 6 rokov trvajúci normálny Hohmannov prechod, ale celková veľkosť potrebného Δv bola znížená na približne /s, takže bolo možné poslať omnoho väčšiu a ťažšiu sondu Cassini až k Saturnu. thumb Ďalším príkladom je Ulysses, kozmická sonda ESA, ktorá študuje polárne oblasti Slnka. Všetky planéty obiehajú viac menej v rovine rovníka Slnka: pre nasmerovanie na orbitu vedúcu nad pólmi Slnka musí kozmická sonda zmeniť /s rýchlosť zemského obehu na inú trajektóriu pod pravým uhlom so zemskou orbitálnou dráhou, čo je pre súčasné pohonné systémy nemožná úloha. Namiesto toho bola sonda vyslaná smerom k Jupiteru, nasmerovaná na bod v priestore „vpredu“ a „pod“ planétou. Len čo dosiahne planétu, bude sonda padať Jupiterovým gravitačným poľom, požičiavajúc si nepatrnú časť hybnosti planéty; po prechode okolo Jupitera zmena rýchlosti ohne jej dráhu mimo rovinu obehu planét, nasmeruje ju nad slnečné póly, čo umožní sledovať naraz celú oblasť okolo pólov. Je potrebné iba palivo na vyslanie sondy do blízkosti Jupitera, čo je celkom v možnostiach súčasných technológií. Prvou planetárnou sondou, ktorá využila gravitačný manéver, bol Mariner 10, ktorý tento manéver uskutočnil počas preletu okolo Venuše 5. februára 1974 počas letu k Merkúru. Ešte v tom istom roku 3. decembra uskutočnila pôvodne neplánovaný gravitačný manéver pri Jupiteri sonda Pioneer 11 pre dosiahnutie planéty Saturn. Parker Solar Probe využije prelet popred Venušu až 7 krát na zníženie rýchlosti z 32,5 km/s na 12,5 km/s.


Cosmos 1

Context: Introduction Umelecké stvárnenie plachetnice Cosmos 1 obiehajúcej okolo Zeme. Cosmos 1 bol projekt americkej neziskovej spoločnosti Planetary Society, ktorého cieľom bolo vo vesmíre otestovať funkciu slnečnej plachetnice. V rámci projektu bola vypustená rovnomenná slnečná plachetnica bez posádky. Štart sa uskutočnil 21. júla 2005 o 19:46:09 UTC z ruskej vojenskej ponorky Borisoglebsk v Barentsovom mori. Zlyhanie nosnej rakety Volna však zabránilo dosiahnutiu predpokladanej obežnej dráhy. Podľa pôvodného plánu mala byť na obežnej dráhe rozbalená veľká osemdielna slnečná plachta, na kterú mali tlačiť fotóny zo Slnka a tak udeľovať plavidlu zrýchlenie (podobne, ale omnoho slabšie, by pôsobil aj slnečný vietor). Ak by bola misia úspešná, išlo by o prvé použitie slnečnej plachty ako primárneho pohonu kozmického plavidla. Išlo by tiež o prvú kozmickú misiu vedenú súkromou organizáciou pre podporu výskumu kozmu. Rozpočet projektu bol 4 milióny USD.


Kozmodróm

Context: Poloha kozmodrómu Kozmodrómy sú obvykle umiestnené v dostatočnej vzdialenosti od obývaných miest a sú pomerne rozsiahle. Je to z dôvodu, aby sa predišlo stratám na životoch v prípade výbuchu nosnej rakety. Ďalšou požiadavkou je neobývané alebo aspoň riedko obývané územie v smere štartu, čo je obvykle východným smerom, aby nebolo obyvateľstvo ohrozené pádom prvého stupňa rakiet, rozličných nepotrebných častí rakiet či dokonca samotných rakiet v prípade havárie. Toto územie by optimálne malo patriť štátu, ktorému kozmodróm patrí, alebo by to mala byť plocha oceánu. Vypustené telesá zároveň musia byť dobre sledovateľné. Z tohto dôvodu je sektor vypúšťania rakiet lemovaný reťazou sledovacích staníc, ktoré nemusia byť len na pevnine, ale aj v oceáne na palube špeciálnych plavidiel. Kozmodróm by mal mať čo najširšie využitie, mal by byť schopný vypustiť čo najširšiu škálu rakiet v čo najväčšom množstve smerov. Väčšina kozmodrómov je umiestnená, ak je to možné, čo najbližšie k rovníku, aby bolo v maximálnej možnej miere využiť zemskú rotáciu na začiatočnú rýchlosť rakety a tým ušetriť palivo. Kozmodrómy umiestnené ďalej od rovníka sa používajú na blízkopolárne dráhy, pri ktorých by počiatočná rotácia v smere Zeme bola skôr nevýhodou. Optimálne sú klimatické podmienky, ktoré neprinášajú veľké riziko poškodenia rakiet, respektíve, kozmodróm sa prispôsobuje klimatickým podmienkam daného miesta. Optimálne by bolo suché, stále, slnečné a bezveterné počasie. Ak rýchlosť vetra na kozmodróme prekročí hodnotu približne /h, raketa nesmie byť vypustená; ak rýchlosť vetra stúpne nad /h, prerušia sa predštartovné operácie a zariadenie sa musí zabezpečiť proti možným účinkom víchrice. Pri výbere polohy kozmodrómu je dôležité tiež to, aby sa nosné rakety a ďalšie telesá dali od výrobcov presúvať na kozmodróm s vynaložením čo najmenšieho množstva nákladov. Taktiež dodávky elektrickej energie a vody na kozmodróm musia byť čo najjednoduchšie. Výhodné je preto budovať kozmodrómy v blízkosti priemyselných stredísk. Terén, na ktorom kozmodróm stojí, musí byť schopný uniesť všetky zariadenia a nesmie mať častý výskyt zemetrasení.


SpaceX CRS-11

Context: Náklad  Náklad pri štarte Náklad mal hmotnosť celkovo približne 2 800 kg. Z toho 1 170 kg v hermetizovanej časti a približne 1 600 kg v nehermetizovanej. Súčasťou nákladu bolo aj 40 hlodavcov pre štúdium možností spomalenia rednutia kostí v stave mikrogravitácie a experiment s octomilkami určený pre štúdium srdcových porúch. V nehermetizovanej časti boli umiestnené prístroje ROSA, MUSES a NICER. Celkový náklad 2 708 kg Celkový hermetizovaný náklad 1 665 kg Vedecké experimenty 1 069 kg Zásoby pre posádku 242 kg Hardware pre stanicu 199 kg Počítačové vybavenie 27 kg Vybavenie pre EVA 56 kg Celkový nehermetizovaný náklad 1 002 kg ROSA 325 kg NICER 372 kg MUSES 305 kg NICER Pristroj NICER alebo Neutron Star Interior Composition Explorer ( prieskumník zloženia vnútorných vrstiev neutrónových hviezd ) je prvý vedecký prístroj určený na štúdium neutrónových hviezd a v röntgenovom spektre má merať zmeny jasnosti spojené s deformáciou spôsobenou rotáciou hviezdy. Vďaka tomu bude možné určiť priemer pulzaru, čo je kľúčová hodnota potrebná pre plné pochopenie vnútornej štruktúry. S jeho pomocou bude tiež možné presnejšie určiť kritické množstvo, pri ktorom sa hviezda stane čiernou dierou. Hlavnou súčasťou prístroja je 56 röntgenových teleskopov s röntgenovými koncentrátormi. ROSA ROSA ( Roll-Out Solar Array ) je demonštrátor novej technológie ohybných solárnych panelov, ktoré by mohli nájsť uplatnenie pri nových kozmických lodiach, pretože sú ľahšie, pevnejšie a kompaktnejšie ako doteraz používané panely. Dizajn je označovaný ako RAPDAR ( Roll Out and Passively Deployed Array ) a má veľmi dobrú energetickú hustotu. Súčasné systémy majú výkon 20 kW pri hustote 50 W/kg, ale RAPDAR umožňuje až 250 W/kg pri výkonoch od 1 kW do 50 kW. Solárny panel bol testovaný týždeň, kedy bol pripojený ku staničnému ramenu Canadarm2. Podľa pôvodného plánu mal byť panel zložený a uložený späť do trunku lode Dragon, ale zvinutie sa nepodarilo, takže panel bol podľa záložného plánu odhodený tak, aby pri svojom obehu nekrížili dráhu stanice. MUSES MUSES ( Multi-User System for Earth Sensing ) je komerčná platforma určená na pripojenie až štyroch rôznych senzorov. Pripojené prístroje nemusia obsahovať systém orientácie, pretože ten je súčasťou platformy. Na platforme sa už nachádza nemecký hyperspektrálny senzor DESIS, ktorý je určený pre sledovanie Zeme v 235 častiach spektra. Pokrýva viditeľnú i blízku infra-oblasť (400 – 1 000 nanometrov) pri pozemnom rozlíšení 30 metrov. Náklad pri návrate Loď dopravila späť na Zem 1 900 kg nákladu.


Obežná dráha

Context: Dráhové elementy Aby bola obežná dráha telesa presne určená, je potrebné poznať všetky elementy dráhy: veľká polos, excentricita – výstrednosť dráhy, sklon dráhy, dĺžka výstupného uzla, argument šírky pericentra (pri obežniciach Slnka sa nazýva argument perihélia) a okamih prechodu telesa pericentrom (stredná anomália). Dva z nich definujú polohu obežnej roviny, ďalšie dva určujú elipsu, piaty určuje orientáciu elipsy v obežnej rovine a šiesty je čas, kedy teleso prešlo najbližším bodom k centrálnemu telesu na svojej dráhe. Ak sú tieto veličiny známe, možno vypočítať polohu telesa v ľubovoľnom čase – minulom aj budúcom. Umelé družice Zeme V prípade umelých družíc Zeme sa pridáva ešte siedmy dráhový element, takzvaná epocha. Tá definuje čas, ku ktorému sa vzťahujú ostatné elementy dráhy. Na rozdiel od dráhových elementov planét alebo hviezd dráhové elementy družíc majú zvyčajne len krátku platnosť. Nerovnomernosti v rozložení hmoty Zeme, príťažlivé sily ostatných telies, trenie atmosféry a ďalšie faktory spôsobujú, že obežné dráhy družíc sa rýchlo menia. Dráha družice okolo Zeme je preto v skutočnosti neuzavretá krivka, ktorá sa len pri prvom priblížení dá považovať za elipsu. Najrýchlejšia zmena sa prejavuje v orientácii roviny obežnej dráhy. Platnosť dráhových elementov je preto obmedzená len na krátky časový interval – zvyčajne nie dlhší než niekoľko dní.


Kozmos (program)

Context: Znaky družíc typu Kozmos Hlavným znakom skupín družíc Kozmos, je sklon dráhy, podľa ktorého možno rozoznať skupiny so sklonmi: 65°, 52°, 49°, 56°, 69-73°, 71°, 74°, 62.5°, 81°, 82°, 50°. Družice Kozmos slúžili aj ako prototypy kozmických lodí s posádkou (napr. Kozmos 47 so sklonom 65° bol prototypom kozmickej lode Voschod 1 a Kozmos 57 prototypom Voschodu 2, ďalšie 140, 154, 186, 188, 212, 213, 228, 238, 280, 300, 305 boli prototypmi prvej série kozmických lodí Sojuz) i účelových družíc (napr. prototypmi družíc Molnija boli Kozmos 41, 174 a 260 a meteorologických družíc Meteor boli družice 44, 45, 112, 122). Hmotnosť družíc Kozmos bola 400 až . Testovacie družice Kozmos štartovali vo všeobecnosti z kozmodrómu Bajkonur. Sklon 65° sa zvolil pri prvých štartoch s posádkou (výlučne z Bajkonuru) preto, lebo pri ňom majú družice maximálny čas letu nad územím (bývalého) ZSSR. Kozmos s vedeckovýskumným programom štartovali spravidla z kozmodrómu Kapustin Jar so sklonom 49°, čo umožňovalo maximálne využiť zemskú rotáciu pri dosiahnutí kozmickej rýchlosti družice. Družice Kozmos so špeciálnym poslaním, napr. na výskum polárnych žiar, alebo komunikačné a meteorologické družice štartovali z kozmodrómu Plesetsk so sklonom 81° alebo 82°. Sklon 52° mali prototypy kozmických lodí Sojuz aj družice, z ktorých štartujú kozmické sondy k Mesiacu a planétam, a niektoré družice s excentrickými dráhami. Kategória:Umelé družice Zeme Kategória:Sovietske umelé družice Kategória:Sovietske kozmické programy


Kozmický let

Context: Uskutočnenie letu Aby sa kozmický let mohol konať, je potrebné vynášanému telesu udeliť aspoň 1. únikovú rýchlosť v horizontálnom smere vo výške približne nad Zemou. Toto sa v súčasnosti uskutočňuje prostredníctvom nosných rakiet. Nosná raketa je teleso s premennou hmotnosťou využívajúca princíp reaktívneho pohonu. Palivo (kvapalné alebo tuhé) sa spaľuje v tzv. spaľovacej komore. Pritom prudko rastie tlak v komore a spaliny vylietavajú tryskou motoru vysokou rýchlosťou do okolia. To tlačí raketu smerom nahor. Úspešné vypustenie rakety si vyžaduje množstvo pozemných zariadení, ktoré dohromady vytvárajú kozmodróm. Jeho základom je štartovacia rampa nazývaná tiež štartovací komplex, kde sa raketa udržiava v štartovacej polohe a kde prebiehajú záverečné prípravy rakety na štart. V prípade rakiet na kvapalné pohonné hmoty tam dochádza tiež k plneniu rakety palivom a okysličovadlom. Raketa sa na kozmodróm prepraví od výrobcu a jej záverečné prípravy prebehnú v montážnej budove. Na kozmodróme prebehne aj spojenie rakety s jej užitočným zaťažením. Dôležitou súčasťou kozmodrómu je tiež stredisko riadiace štart, kde sa riadia predštartovné prípravy na rakete a obvykle aj prvá fáza štartu. Zo strediska riadenia vesmírnych letov, ktoré môže byť aj veľmi vzdialené od kozmodrómu, letoví kontrolóri kontrolujú telemetriu daného telesa. Po štarte raketa letí tzv. streleckým sektorom kozmodrómu. Užitočné zaťaženie, ktoré raketa vynáša, môže byť družica, sonda alebo kozmická loď. Toto teleso musí mať vhodnú konštrukciu, aby odolávalo nepriaznivým kozmickým podmienkam. Musí mať stabilnú dodávku elektrickej energie, ktorú mu zabezpečujú buď batérie, rádioaktívny rozklad v izotopových batériách, alebo solárne panely. Ďalej musí byť zabezpečená jeho komunikácia so Zemou (podľa možností nepretržitá), musí mať systémy orientácie a stabilizácie, navigačný systém a riadiaci orientačný systém.


Kozmodróm

Context: Zoznam kozmodrómov Pri kozmodróme je uvedený rok vypustenia prvej rakety pre kozmonautiku, vybudované a prevádzkované boli často ďaleko skôr iba na vojenské účely. Kozmodrómy označené hviezdičkou ( ) sú využívané aj pre pilotované kozmické lety. Bajkonur – predtým ZSSR, teraz Kazachstan, od r. 1957 Kapustin Jar – predtým ZSSR, teraz Rusko, od roku 1962 Pleseck – predtým ZSSR, teraz Rusko, od roku 1966 Svobodnyj – Rusko, malý kozmodróm využívaný od roku 1996 do roku 2007 Jasnyj – Rusko, malý kozmodróm využívaný od roku 2006 Kennedyho vesmírne stredisko – USA Eastern Test Range, tiež Cape Canaveral Air Force Station – USA, od roku 1958 Western Test Range, tiež Vandenberg Air Force Base – USA, od roku 1959 Wallops Flight Facility – USA, ostrov Wallops, od roku 1961 Kodiak Launch Complex – USA, ostrov Kodiak na Aljaške, malý kozmodróm využívaný od r. 2001 Hammaguir – Alžírsko, malý kozmodróm prevádzkovaný Francúzskom v rokoch 1965 až 1967 Guyanské kozmické centrum – Francúzska Guyana, od roku 1970 Kagoshima Uchü Senta – Japonsko, od roku 1970 Kozmické centrum Tanegašima, Japonsko, od roku 1975 Shriharikota High Altitude Range – India, od roku 1980 San Marco Equatorial Range – blízko Kene na plošine v mori prevádzkovaný Talianskom v rokoch 1967 – 1988 Woomera Missile Range – Austrália, malý kozmodróm prevádzkovaný Spojeným kráľovstvom od roku 1967 do 1971 Ťiou-čchüan – najstarší čínsky kozmodróm prevádzkovaný od roku 1970 Tchaj-jüan – Čína, od roku 1988 Si-čchang – Čína, najvyššie položený kozmodróm sveta (), prevádzkovaný od roku 1984 Palmachim – Izrael, malý kozmodróm prevádzkovaný od r. 1988 Semnan – Irán, od roku 2009 Omelek – USA, Marshallove ostrovy, malý kozmodróm využívaný spoločnosťou SpaceX od roku 2008 Sohae – Severná Kórea, po neúspešnom štarte v apríli 2012 nasledoval prvý úspešný kozmický štart v decembri toho istého roku Naro Space Center – Južná Kórea, po dvoch neúspešných štartoch (v rokoch 2009 a 2010) prvý úspešný štart v roku 2013 Vostočnyj – Rusko, Amurská oblasť, prvý štart v máji 2016 Wenčang – Čína, ostrov Chaj-nan, prevádzkovaný od júna 2016 Okrem týchto geograficky "pevne" umiestnených kozmodrómov sú pre vynášanie nákladu na obežnú dráhu v menšej miere využívané aj mobilné plávajúce plošiny, ponorky či lietadlá a tak sa miesta štartu nedajú pevne priradiť ku konkrétnemu miestu. Týmto spôsobom sú vypúšťané rakety: Pegasus – rakety americkej spoločnosti Orbital Science Corporation sú od roku 1990 vypúšťané z upravených lietadiel B-52 a Stargazer, ktoré štartujú z rôznych letísk po celom svete Štiľ – tieto nízkonákladové rakety štartujú z ruských ponoriek triedy Delta od roku 1998, miesta štartu sú zvyčajne v Barentsovom mori Zenit-3SL – rakety medzinárodnej spoločnosti Sea Launch štartujú z plávajúcej plošiny Odyssey od roku 1999, miesta štartu sa nachádzajú v rovníkových oblastiach Pacifiku Plánované kozmodrómy V nasledujúcom zozname sú uvedené pripravované kozmodrómy v štádiu výstavby a tiež vybudované kozmodrómy, z ktorých sa síce pripravovali štarty kozmických rakiet, no zatiaľ neboli úspešné vo vynesení nákladu na orbitálnu dráhu. Nie sú tu uvedené tzv. komerčné kozmodrómy (určené len pre suborbitálne lety) ani suborbitálne raketové strelnice. Musudan-ri – Severná Kórea, raketová strelnica, z ktorej prebehli minimálne dva neúspešné pokusy o kozmický štart (v rokoch 1998 a 2009) Alcantara – Brazília, od roku 1997 tri neúspešné kozmické štarty, po tragédii z roku 2003 (pozri kozmické havárie) plány na kozmický štart odložené SpaceX Starbase – kozmodróm súkromnej spoločnosti SpaceX v Texase, dostavba plánovaná v roku 2017


Vysoká eliptická dráha

Context: Účel Podľa Keplerových zákonov sa satelity pohybujúce sa vysoko eliptickou dráhou pohybujú vysokou rýchlosťou v perigeu a potom spomalia pri prechádzaní apogeom. Keď sa družica nachádza v blízkosti apogea, tak pozemný pozorovateľ má dojem, že satelit takmer stojí až niekoľko hodín, to znamená, že jeho obežná dráha sa stáva kvázi – geostacionárnou. Signál z neho môže byť prijímaný až 3,5 hodiny anténou s priemerom bez nutnosti jej presmerovania. Bod kvázi-stacionarity môže byť situovaný na ľubovoľnom mieste na svete, a to nielen na rovníku ako bežné geostacionárne dráhy. Táto vlastnosť sa používa v severných a južných šírkach, ďaleko od rovníka (a nad 76 – 78° s.š. / j.š.), kde prevýšenie geostacionárnej družice môže byť veľmi nízke. HEO dráha môže mať každý sklon, ale často majú tendenciu použiť pre nulové rušenie spôsobené nepravidelným tvarom Zeme – geoidom. Pri použití tohto sklonu obežnej dráhy je dráha družice stabilizovaná.


Obežná rovina

Context: Umelé satelity okolo Zeme Pre vypustenie staníc a umelých satelitov je obežná rovina základným parametrom obežnej dráhy, čo znamená, že je potrebné veľké množstvo pohonných látok na zmenu obežnej roviny telesa. Ďalšie parametre ako obežná doba, excentricita obežnej dráhy a fáza obežnej dráhy sa dajú pohonným systémom ľahšie zmeniť. Obežné roviny satelitov sa odchyľujú neguľovou podstatou gravitácie Zeme, čo spôsobuje pomalé rotovanie obežnej roviny okolo Zeme v závislosti od uhla roviny k rovníku. Pre roviny, ktoré sú v kritickom uhle to môže znamenať, že obežná rovina bude sledovať Slnko okolo Zeme, čím sa vytvorí heliosynchrónny obeh.


Kozmický priestor (astronómia)

Context: Ďalšie vlastnosti Teplota (tu skôr v zmysle vnútorná energia fotónového žiarenia) vesmírneho priestoru sa vďaka reliktovému žiareniu udržuje na približne 3 °K, t. j. −270 °C. Tlak sa vďaka takmer dokonalej absencii okolitého hmotného prostredia rovná nule. Trenie prostredia kozmického priestoru je z rovnakých dôvodov prakticky zanedbateľné – preto môžu napr. planéty krúžiť okolo svojich hviezd po celú dobu svojho životného cyklu; a obdobne, umelé družice sú schopné sa na orbite Zeme udržať s relatívne malým vynaložením energie pre udržanie svojich dráh. Napriek častým mylným predstavám, že v kozmickom priestore neexistuje žiadna, alebo len zanedbateľná gravitácia, v skutočnosti neexistuje žiadne miesto vesmíru bez gravitácie, nakoľko táto sila má nekonečný dosah. Pod jej vplyvom by sa mali všetky hmotné telesá k sebe približovať. To, že sa tak poväčšine nedeje, je následkom obrovských rýchlostí, ktorými sa voči sebe pohybujú. Takmer nulové trenie umožňuje týmto telesám pohybovať sa iba zotrvačnosťou. Výsledkom pôsobenia gravitačnej sily a rýchleho zotrvačného pohybu je pohyb telies po obežných dráhach.


Hviezda

Context: Používané jednotky meraní Aj keď sa fyzikálne vlastnosti hviezd dajú vyjadriť v jednotkách SI alebo CGS, omnoho častejšie sa pri udávaní hmotnosti, svietivosti a polomere používajú solárne jednotky, založené na vlastnostiach k Zemi najbližšej hviezdy – Slnka, ktoré je od Zeme vzdialené približne : : hmotnosť Slnka: M ⊙ svietivosť Slnka: L ⊙ polomer Slnka: R ⊙ = Keďže vzdialenosti ostatných hviezd od Zeme sú obrovské, nie je praktické vyjadrovať ich v kilometroch. Často sa vzdialenosti uvádzajú prostredníctvom jednotiek času, za ktorý priletí svetlo z hviezd na Zem. V tomto ohľade je Slnko od Zeme vzdialené asi 8,5 svetelných minút. Druhou najbližšou hviezdou je Proxima Centauri, vzdialená 4,3 svetelných rokov. Ďalšou používanou jednotkou na určenie vzdialenosti hviezd je tzv. parsek, ktorý má hodnotu asi 3,26 svetelného roka. Vzdialenosť jednotlivých hviezd od seba vo vesmíre je rôzna. Môže byť od niekoľkých svetelných hodín až po milióny svetelných rokov.


Planéta

Context: Dráha a rotácia Planéty slnečnej sústavy obiehajú okolo Slnka po elipsách málo odlišných od kružníc. Rýchlosť ich pohybu klesá so vzdialenosťou od Slnka, preto sú ich obežné doby veľmi rôzne – od 88 dní pre Merkúr, až po 165 rokov pre Neptún. Obežná dráhy exoplanét však často bývajú veľmi výstredné, čiže ich vzdialenosť od materských hviezd sa veľmi významne mení. Rotačné periódy planét sú tiež veľmi rozmanité. Dôvod, prečo tomu tak je, zostáva nejasný. Zvláštnosťou je spätná rotácia Venuše a Uránu, ktoré rotujú proti smeru svojho obehu okolo Slnka, a teda opačným smerom ako väčšina planét. Jedna teória hovorí, že obe telesá podstúpili v dávnej minulosti slnečnej sústavy obrovské kolízie, ktoré im zmenili dobu aj smer rotácie. Rotačné periódy Zeme a tiež Pluta (ktoré bolo dlho považované za planétu) boli počas mnohých miliónov rokov pomaly brzdené ich veľkými mesiacmi. Pomalá rotácia Merkúra, ktorý nemá nijaký mesiac, sa zase pripisuje pôsobeniu slapových síl Slnka. Veľmi rýchlo rotujú veľké plynné planéty, medzi ktorými drží rekord Jupiter – jedna jeho otáčka trvá na rovníku len 9 hodín 50 minút. Niektoré exoplanéty obiehajúce veľmi blízko svojich hviezd sa nachádzajú v takzvanej viazanej rotácii, pri ktorej ukazujú svojej hviezde stále tú istú stranu. Viazanú rotáciu spôsobili slapové sily ich materských hviezd.


Hohmannova prechodová dráha

Context: Podstata Teoreticky je možné zo Zeme vyštartovať ku ktorejkoľvek planéte kedykoľvek. Ale existujú určité obdobia, počas ktorých sú nároky na rýchlosť sondy, resp. rakety pri štarte najmenšie. Z hľadiska spotreby energie sú najvýhodnejšie tzv. poloeliptické medziplanetárne dráhy. Veľké osi týchto dráh prechádzajú Slnkom, ktoré leží v jednom z ohnísk. V prípade letu napríklad na Mars, je najbližší bod tejto dráhy k Slnku na dráhe Zeme, odkiaľ sa štartuje. Najvzdialenejší bod je na dráhe cieľovej planéty. Pri letoch kozmických sond sa používajú Hohmannove prechodové dráhy (Hohmannove elipsy) – dráhy, ktoré sa len málo líšia od poloeliptických – pri ktorých stačí vynaložiť najmenšie množstvo energie. Ale aj malá chyba pri štartovacej rýchlosti vedie k veľkej odchýlke skutočnej dráhy kozmickej sondy od prepočítanej a pri lete je potom nutné vykonávať veľa opravných manévrov. Aby došlo k stretnutiu kozmickej sondy s cieľovou planétou, je potrebné vybrať taký termín štartu, kedy polohu Zeme (počas štartu rakety) a Mars (pri stretnutí) spája nejaká dráha. To je veľmi zložité, keďže miesto štartu (Zem) i cieľ (Mars) sú v neustálom pohybe. V dôsledku ich rozdielnej strednej obežnej rýchlosti pohybu a ich odlišnej vzdialenosti od Slnka sa ich vzájomná poloha v priestore neustále mení. Pre určenie vhodnej doby štartu a stretnutie z hľadiska čo najvýhodnejšej spotreby energie kozmickej sondy je podmienkou jednoznačné určenie polôh Zeme a Marsu. Obdobiam, ktoré sú zo všetkých hľadísk najvýhodnejšie pre začatie medziplanetárnej cesty, sa hovorí štartovacie okná . Štartovacie okná sa opakujú vždy, keď sa k sebe Zem s danou cieľovou planétou vzájomne približujú. Toto obdobie trvá nanajvýš niekoľko desiatok dní. Optimálne dráhy však nemajú taký veľký význam, ako sa im pripisuje. Významnejšie je nájsť dráhu s maximálne dlhým štartovacím oknom. Okrem malej štartovacej rýchlosti je dôležitá aj požiadavka na minimálnu dobu letu alebo minimálnu príletovú rýchlosť k cieľu. Výber dráhy závisí od množstva faktorov, pričom je potrebné zohľadniť aj vlastnosti použitej techniky.


Kozmická rýchlosť

Context: Introduction Súbor:Pioneer10-11.jpg|thumb|upright|Prvé umelé telesá, ktoré dosiahli 3. kozmickú rýchlosť a unikli tak z príťažlivosti Slnka, boli sondy Pioneer 10 a 11 Kozmická rýchlosť je rýchlosť, potrebná na prekonanie gravitačného pôsobenia kozmického telesa. Rozoznávame niekoľko kozmických rýchlosti, bežne sa stretávame s prvými troma: 1. kozmická rýchlosť – rýchlosť, ktorú potrebuje dosiahnuť teleso zanedbateľnej hmotnosti, aby obiehalo po kruhovej dráhe okolo planéty; uvažujeme hodnotu na úrovni povrchu planéty. Na Zemi je táto rýchlosť 7,9 kms-1 . 2. kozmická rýchlosť – minimálna úniková rýchlosť z povrchu planéty. Pre Zem je to približne 11,2 kms-1, pre Mesiac 2,3 kms-1, pre Jupiter 59,6 kms-1, pre Slnko 617,3 kms-1. 3. kozmická rýchlosť – rýchlosť potrebná k úniku z gravitačného pôsobenia Slnka. K odletu z miest obežnej dráhy Zeme je potrebná rýchlosť 42,1 kms-1, dá sa však využiť obežná rýchlosť planéty Zem, tá je 29,8 kms-1. Potrebná dodatočná rýchlosť tak klesne na 12,4 kms-1. Raketa však musí prekonať gravitačné pole Zeme. Tretia kozmická rýchlosť je preto 16,7 kms-1 pri štarte zo zemského povrchu (tak sa udáva najčastejšie), prípadne 13,8 kms-1 pre odlet z vyčkávacej dráhy okolo Zeme.


Rovníkové vydutie

Context: Rozdiely v gravitačnom zrýchlení Súbor:Forces_oblate_spheroid2.gif|náhľad|Sily v prípade planéty s rovníkovým vydutím v dôsledku rotácie.Červená šípka: gravitáciaZelená šípka, normálova silaModrá šípka: výsledná silaVýsledná sila poskytuje požadovanú strednú silu. Bez tejto dostredivej sily by sa objekty bez trenia posúvali smerom k rovníku. Pri výpočtoch, keď sa použije súradnicový systém, ktorý sa otáča spolu so Zemou, ukazuje vektor pomyselnej odstredivej sily smerom von a je rovnako veľký ako vektor predstavujúci stredovú silu Vďaka rotácii planéty okolo svojej vlastnej osi je gravitačné zrýchlenie na rovníku menšie ako na póloch. V 17. storočí francúzski vedci po vynáleze kyvadlových hodín zistili, že hodiny poslané do Francúzskej Guyany na severnom pobreží Južnej Ameriky bežali pomalšie ako ich presné náprotivky v Paríži. Pri meraní zrýchlenia v dôsledku gravitácie na rovníku sa musí zohľadniť aj rotácia planéty. Akýkoľvek objekt, ktorý je vzhľadom na povrch Zeme stacionárny, v skutočnosti sleduje kruhovú trajektóriu obiehajúcu okolo zemskej osi. Vytiahnutie objektu do takejto kruhovej dráhy vyžaduje silu. Odstredivé zrýchlenie pozdĺž rovníka pri jednej otáčke za hviezdny deň, je 0,0339 m/s2. Toto zrýchlenia znižuje efektívne gravitačné zrýchlenie. Na rovníku je zrýchlenie 9,7805 m/s2. To znamená, že skutočné gravitačné zrýchlenie na rovníku musí byť 9,8144 m/s2 (9,7805+0,0339 =9,8144). Na póloch je gravitačné zrýchlenie 9,8322 m/s2. Rozdiel 0,0187 m/s2 medzi gravitačným zrýchlením na póloch a skutočným gravitačným zrýchlením na rovníku je to, že objekty umiestnené na rovníku sú asi 21 kilometrov ďalej od ťažiska zeme ako na póloch, čo zodpovedá menšiemu počtu gravitačné zrýchlenie. Stručne povedané, existujú dva príspevky k tomu, že efektívne gravitačné zrýchlenie je na rovníku menej silné ako na póloch. Okolo 70 percent rozdielu je spôsobené skutočnosťou, že objekty obiehajú okolo zemskej osi a asi 30 percent je spôsobené sférickým tvarom Zeme. Diagram ukazuje, že vo všetkých zemepisných šírkach je efektívne gravitačné zrýchlenie znížené požiadavkou na poskytnutie centripetálnej sily; znižujúci účinok je najsilnejší na rovníku.


Vesmír

Context: Tvar vesmíru Dôležitou otvorenou otázkou kozmológie je tvar vesmíru. V prvom rade, nie je známe, či je vesmír plochý alebo nie. To znamená, že sa nevie, či platia alebo neplatia pravidlá Euklidovskej geometrie. V súčasnosti väčšina kozmológov verí, že pozorovateľný vesmír je takmer plochý s lokálnymi ohybmi, kde masívne objekty narúšajú časopriestor, tak ako jazero je skoro ploché. Tento názor bol upevnený najnovšími údajmi zo sondy WMAP, ktorá skúmala „akustické oscilácie“ v kolísaní teploty žiarenia kozmického mikrovlnného pozadia. Po druhé, nevie sa, či je vesmír hromadne spojený. Podľa štandardného modelu veľkého tresku nemá vesmír žiadne priestorové hranice, no jednako môže byť priestorovo konečný. Dá sa to pochopiť použitím dvojdimenzionálnej analógie: povrch gule nemá žiaden okraj, a predsa má konečnú plochu (). Je to dvojdimenzionálny povrch s konštantným zakrivením v tretej dimenzii. Trojdimenzionálnym ekvivalentom je neohraničený „guľovitý priestor“, objavený Bernhardom Riemannom, ktorý má konečný objem (). V ňom sú všetky tri dimenzie konštante zakrivené v štvrtej. (Iné možnosti zahŕňajú podobný „eliptický priestor“ a „valcovitý priestor“, kde sú v rozpore s klasickou geometriou dva konce valca spojené dohromady, avšak bez ohnutia valca. Tieto sú tiež dvojdimenzionálne priestory s konečnými plochami; takých existuje nespočetne veľa. Avšak guľa má jedinečnú a možno aj viac estetickú vlastnosť, že všetky body na nej sú geometricky podobné.) Ak je vesmír skutočne neohraničený, avšak priestorovo konečný, ako bolo opísané, potom by cestovanie po „priamej“ dráhe v ľubovoľnom smere teoreticky spôsobilo, že cestovateľ by sa po prejdení dráhy rovnajúcej sa obvodu vesmíru nakoniec dostal späť na miesto, odkiaľ vyštartoval (čo je v našom súčasnom chápaní vesmíru nemožné, pretože jeho veľkosť je oveľa väčšia ako veľkosť pozorovateľného vesmíru). Presnejšie povedané, mali by sme hviezdy a galaxie nazývať „obrazmi“ hviezd a galaxií, pretože je možné, že vesmír je hromadne spojený () a dostatočne malý (a má primeraný, možno zložený tvar), takže môžeme vidieť okolo neho raz alebo aj viackrát v rôznych, možno aj vo všetkých smeroch. (Podobne ako v dome plnom zrkadiel.) Ak je tomu tak, skutočný počet fyzicky odlišných hviezd a galaxií by bol menší ako sa predpokladá. Hoci táto možnosť nebola zatiaľ vylúčená, výsledky posledných výskumov kozmického mikrovlnného pozadia ju robia veľmi nepravdepodobnou.


Obežná dráha

Context: Druhy obežných dráh  Súbor:Conic sections, orbits, and gravitational potential.jpg|náhľad|Kuželosečky opisujú možné orbity (žlté - kruhová, eliptická a hyperbolická) malých objektov okolo Zeme. Projekcia týchto dráh na gravitačný potenciál Zeme (modrá) umožňuje stanoviť orbitálnu energiu v každom bode priestoru. Podľa tvaru krivky kruhová dráha eliptická dráha parabolická dráha hyperbolická dráha obeh dvoch zložiek dvojhviezdy okolo spoločného ťažiska Obežná dráha telesa má tvar kužeľosečky. Teleso obiehajúce centrálne teleso po eliptickej dráhe (v slnečnej sústave ide o najčastejší prípad) sa po zanedbaní gravitačného vplyvu iných telies riadi Keplerovými zákonmi. To znamená, že centrálne teleso nie je v strede, ale v jednom z ohnísk jeho eliptickej dráhy. Ak sa obiehajúce teleso dostáva do najbližšieho bodu svojej obežnej dráhy nazývaného všeobecne pericentrum, zrýchľuje. Naopak v najvzdialenejšom bode dráhy, v apocentre spomaľuje. Teleso obiehajúce po ideálnej kružnici sa pohybuje konštantnou rýchlosťou, ak naň nepôsobia iné vplyvy. Teleso pohybujúce sa po dráhe v tvare paraboly alebo hyperboly prejde pericentrom iba raz. Potom sa bude navždy nenávratne vzďaľovať od centrálneho telesa (ak naň nepôsobia vonkajšie vplyvy). Takýmito telesami sú napríklad niektoré neperiodické kométy. Vzdialenejšie obiehajúce telesá sa pohybujú oveľa menšími rýchlosťami ako bližšie obiehajúce, preto im jeden obeh trvá dlhšie (okrem toho, že sa pohybujú po oveľa dlhšej dráhe ako bližšie obiehajúce). Podľa roviny rovníková dráha – dráha umiestnená nad rovníkom centrálneho telesa polárna dráha – dráha prechádzajúca ponad geografické póly centrálneho telesa Podľa smeru obehu prográdna dráha – nazývaná tiež priama dráha – dráha, po ktorej sa obiehajúce teleso pohybuje v smere rotácie obiehaného telesa. retrográdna dráha – opak prográdnej dráhy Podľa polohy voči centrálnemu telesu parkovacia dráha geostacionárna dráha – špeciálny typ rovníkovej dráhy, pričom je obežná rýchlosť telesa rovná rýchlosti rotácie centrálneho telesa. Obiehajúce teleso tak zostáva nehybne "zavesené" nad určitým bodom centrálneho telesa. Často používané označenia Pre označenie dráh umelých družíc Zeme sa často používajú zaužívané anglické skratky SUB Suborbital suborbitálna dráha FTO Failed to Orbit družica/nosná raketa nedosiahla plánovanú dráhu LEO Low Earth Orbit nízka obežná dráha okolo Zeme (do výšky cca ) LEO/S Sun Synchronous Low Earth Orbit heliosynchrónna nízka obežná dráha okolo Zeme LEO/P Polar Low Earth Orbit polárna nízka obežná dráha okolo Zeme MEO Medium Earth Orbit stredne vysoká obežná dráha okolo Zeme (výška od do , najčastejšie ale – ) MTO Medium Earth Transfer Orbit prechodová dráha na stredne vysokú obežnú dráhu okolo Zeme EEO Elliptical Earth Orbit eliptická dráha okolo Zeme EEO/M Elliptical Earth Orbit / Molynia (12-hr) eliptická dráha okolo Zeme typu Molnija 12 hodinová (podľa dráhy sovietskych telekomunikačných družíc Molnyja) GTO Geosynchronous Transfer Orbit prechodová dráha na geosynchrónnou/geostacionárnu dráhu GTO+ Supersynchronous Transfer Orbit prechodová dráha na dráhu nad geosynchrónnou/geostacionárnu dráhou GTO- Subsynchronous Transfer Orbit prechodová dráha na dráhu pod geosynchrónnou/geostacionárnu dráhou GSO Geosynchronous Orbit geosynchrónna dráha okolo Zeme GEO Geostationary orbit geostacionárna dráha okolo Zeme (špeciálny typ geosynchrónnej dráhy) HTO High Earth Transfer Orbit prechodová dráha na vysokú obežnú dráhu okolo Zeme HEO High Earth Orbit vysoká obežná dráha okolo Zeme (dráha nad geosynchrónnou dráhou) LPO Lagrangian Point Orbits dráhy v Lagrangeho bodoch HCO Heliocentric (solar) Orbit helicentrická dráha, obežná dráha okolo Slnka LLO Low Lunar Orbit nízka obežná dráha okolo Mesiaca TLI Trans Lunar Injection manéver navedenia na dráhu k Mesiacu TEI Trans Earth Injection manéver navedenia na dráhu k Zemi


Heliosynchrónna obežná dráha

Context: Technické detaily Uzlová precesia na jeden obeh pre obežnú dráhu okolo sploštenej planéty je daná : kde : J2 zonálny geopotenciálny koeficient druhého stupňa, 1,082 626 68 x 10-3 pre Zem : RE je stredný polomer planéty, pre Zem 6378,137 km : p je parameter elipsy : i je sklon obežnej dráhy k rovníku Obežná dráha bude synchrónna so Slnkom, keď sa miera precesie ρ rovná strednému pohybu Zeme okolo Slnka, ktorý je 360° za hviezdny rok, takže musíme nastaviť ΔΩ / T ρ, kde T je doba obehu. Ak je obežná doba satelitu : kde : a je hlavná polos orbity : μ je gravitačný parameter planéty : p ≈ a pre kruhové alebo takmer kruhové obežné dráhy, to znamená, že : alebo keď ρ je 360° za rok : Podľa tohto vzťahu heliosynchrónna orbita s a , satelit vo výške asi 800 km, má inklináciu 98,696°. Zaujímavé je, že podľa tejto aproximácie sa cos ( i ) rovná -1, keď sa veľká polos rovná , čo znamená, že iba dráhy s polosou menšou ako 12 352 km môžu byť heliosynchrónne. Perióda obehu môže byť v rozsahu od 88 minút pre veľmi nízku obežnú dráhu ( a , i 96 °) do 3,8 hodiny ( a , ale táto obežná dráha by bola rovníková s i 180°). Dlhšie obežné doby sú možné len pomocou excentrických dráh s perigeom bližším, avšak apogeom vzdialenejším. Ak chceme, aby určitý satelit prelietal nad určeným miestom každý deň vždy v rovnakú hodinu, možno vybrať z dráh s 7 až 16 obehmi okolo Zeme za deň, ako je uvedené v tabuľke nižšie. (Obežná doba, ktorá by sa mala použiť, je v skutočnosti o niečo dlhšia. Napríklad, retrográdna rovníková obežná dráha, ktorá prechádza cez rovnaké miesto po 24 hodinách, má skutočnú periódu okolo 365/364 ≈ 1.0027 dlhšiu ako je čas medzi preletmi. Pre nerovníkové obežné dráhy je faktor bližší k 1.) Obehov za deň Doba obehu (hodín) Výška nadpovrchom Zeme (km) Maximálna zemepisná šírka 16 1 hod 30 min 282 83,4° 15 1 hod 36 min 574 82,3° 14 ≈ 1 hod 43 min 901 81,0° 13 ≈ 1 hod 51 min 1269 79,3° 12 1688 77,0° 11 ≈ 2 hod 11 min 2169 74,0° 10 2 hod 24 min 2730 69,9° 9 2 hod 40 min 3392 64,0° 8 4189 54,7° 7 ≈ 3 hod 26 min 5172 37,9° Keď niekto povie, že obežná dráha synchronizovaná so Slnkom prechádza zakaždým cez miesto na Zemi v rovnakom miestnom čase, znamená to stredný slnečný čas, nie pravý slnečný čas (nie podľa slnečných hodín). Slnko nebude v priebehu roka presne na tej istej pozícii na oblohe (pozri Rovnica času a Analema). Heliosynchrónne obežné dráhy sú väčšinou vybrané pre satelity na pozorovanie Zeme, s nadmorskou výškou typicky medzi 600 a nad zemským povrchom. Aj keď obežná dráha zostane synchrónna so Slnkom, budú sa meniť ďalšie orbitálne parametre, ako napríklad argument pericentra a excentricita, v dôsledku vyšších porúch v gravitačnom poli Zeme, tlaku slnečného žiarenia a ďalších príčin. Najmä satelity na pozorovanie Zeme preferujú obežné dráhy s konštantnou nadmorskou výškou pre rovnaké miesto na povrchu. Dôkladný výber excentricity a umiestnenia perigea odhaľuje špecifické kombinácie, v ktorých sa perturbácie do značnej miery rušia, a preto je obežná dráha relatívne stabilná - zamrznutá obežná dráha. Satelity ERS-1, ERS-2 a Envisat Európskej vesmírnej agentúry, ako aj MetOp z EUMETSAT, sú prevádzkované v zmrazených heliosynchrónnych obežných dráhach.


Problém dvoch telies

Context: Správanie systému Obeh telies v prípade, že hmotnosť jedného z nich je omnoho väčšia než hmotnosť druhého telesa. Obeh dvoch telies rovnakej hmotnosti okolo ťažiska sústavy po kruhovej dráhe. Pri vzájomnom pôsobení telies sú dôležitými parametrami hmotnosti oboch telies a . Pohyb sa totiž odohráva okolo ich spoločného ťažiska (pozri nižšie). Preto ak je jedna hmotnosť omnoho väčšia než druhá, ťažisko sústavy je prakticky totožné s polohou ťažšieho telesa a to sa potom takmer nehýbe – vnímame obeh ľahkého telesa okolo centrálneho telesa sústavy (pozri obrázok vpravo). Toto je prípad slnečnej sústavy, kde hmotnosť Slnka prevyšuje hmotnosť všetkých planét 745-násobne. Zjednodušenie planét obiehajúcich nehybné Slnko je preto pomerne presné. V prípade sústavy Zem-Mesiac je pomer hmotností 1:81. Výsledkom je ich obeh okolo spoločného ťažiska, ktoré sa nachádza pod povrchom Zeme v hĺbke približne 3000 kilometrov. Príkladom obehu dvoch telies podobnej hmotnosti je sústava Pluto-Charón (pomer hmotností približne 1:7) a mnoho dvojhviezd. Ak je príťažlivá sila medzi telesami nepriamo úmerná štvorcu ich vzdialenosti (ako pri gravitačnom priťahovaní, resp. Coulombovom zákone), pohyb telies sa odohráva po eliptickej dráhe (v špeciálnom prípade kruhovej), parabolickej dráhe alebo hyperbolickej dráhe. Na základe pozorovaní telies v slnečnej sústave boli formulované niektoré vlastnosti ich pohybov, ktoré sú zhrnuté v Keplerových zákonoch.


Merkúr

Context: Magnetosféra Predpokladanému vnútornému zloženiu planéty nasvedčuje i magnetické pole, ktoré objavila sonda Mariner 10. Jeho intenzita je asi 1 % intenzity zemského magnetického poľa, presnejšie 200 – 400 nT na povrchu a zdá sa, že má aj zreteľný dvojpólový charakter, čo značí, že ho musí vytvárať planetárne dynamo. Toto pole je v porovnaní so zemským slabé, ale už jeho samotná existencia je do istej miery prekvapením, pretože Merkúr rotuje veľmi pomaly. Ďalšia odlišnosť so zemským magnetickým poľom spočíva v tom, že os poľa Merkúra neprechádza stredom planéty, ale bodom vzdialeným od neho o 20 % polomeru dĺžky planéty, čo podľa Seana Solomona, vedúceho tímu sondy MESSENGER, dokazuje, že aj jadro planéty, ktoré vytvára pole, musí byť posunuté. Magnetický rovník Merkúra je posunutý asi o na sever od rovníka planéty. Magnetosféra zachytáva častice horúceho slnečného vetra, ktorých koncentrácia je najvyššia tesne nad povrchom planéty. Magnetosféru planéty prezrádza aj ďalšia koncentrácia plazmy vo výške . Magnetická os má k rotačnej osi Merkúra sklon 3°. Siločiary magnetického poľa neďaleko južného Merkúrovho pólu sú otvorenejšie než na opačnom póle a preto umožňujú na južnej pologuli prienik oveľa väčšieho množstva častíc slnečného vetra na povrch planéty, ako na severnej. To sa prejavuje na Merkúrovej atmosfére ako aj na intenzite zafarbenia niektorých oblastí jeho povrchu. Magnetosféra Merkúra je na strane planéty odvrátenej od Slnka pretiahnutá do dlhého chvosta, podobne ako u iných planét s magnetickým poľom. Tento chvost sa pod vplyvom slnečnej aktivity výrazne mení. Už v priebehu niekoľkých minút sa dokáže predĺžiť či skrátiť o viac než trojnásobok svojej dĺžky. D. Schriver a kol. objavili vo výške asi polovice polomeru planéty dokonca aj náznak slabého radiačného pásu, ktorého častice nepresahujú energiu 10 keV. Z údajov získaných Marinerom 10 nebolo možné určiť, či sa pole vo vnútri Merkúra generuje dodnes, alebo je len pozostatkom niekdajšieho magnetického poľa „zamrznutého“ do hornín tvoriacich kôru planéty. Jean-Luc Margot z Cornellovej univerzity sa po päťročnom výskume priklonil k názoru, že pole sa doteraz vytvára vo vnútri planéty procesom tekutého dynama. Túto hypotézu potvrdili aj údaje z prvého preletu sondy MESSENGER. Naproti tomu, keďže Merkúr je menší ako Zem, jeho jadro by malo už dávno vychladnúť (čomu napovedajú aj mnohé povrchové útvary, o ktorých sa predpokladá, že sa vytvorili ako následok chladnutia a zmenšovania sa sa jadra). Toto tvrdenie je v protiklade s teóriou tekutého dynama. Je však možné, že jadro zatiaľ nevychladlo úplne a že chemické prvky s nízkym bodom topenia, napríklad síra, v ňom zostávajú v tekutom stave. Magnetické pole Merkúra je veľmi dynamické. Je oveľa premenlivejšie v závislosti od premenlivej slnečnej aktivity, ako napríklad magnetické pole Zeme. Vplyv lokálnych magnetických polí, čiže polí rozličných hornín povrchu, zatiaľ nie je známy. Predpokladá sa, že ich preskúma sonda MESSENGER, ktorá bude skúmať prostredníctvom svojho plazmového a časticového spektrometra aj vplyv Slnka na Merkúrovo magnetické pole.


Slnečná sústava

Context: Stabilita obežných dráh Hoci na prvý pohľad sa planéty a menšie telesá slnečnej sústavy pri svojom obehu okolo Slnka správajú presne podľa Keplerových zákonov, v skutočnosti tomu tak nie je. Nielen Slnko, ale aj ostatné telesá na seba pôsobia gravitačnými silami a ich účinok hlavne u veľkých planét nie je zanedbateľný, hoci v porovnaní s účinkami Slnka je pomerne malý. Joviálne planéty napríklad bežne menia obežné dráhy komét a iných malých blízko prelietajúcich telies, ktoré môžu zachytiť na svoju obežnú dráhu ako ďalšie mesiace. Planéty však vplývajú aj na obežné dráhy iných planét a spôsobujú ich poruchy (perturbácie), ktoré sa prejavujú niekoľkými spôsobmi. Vplyv jednej planéty na inú planétu obiehajúcu okolo Slnka zjednodušene popisuje problém troch telies. Toto riešenie však vychádza z Newtonovského popisu gravitácie. Aj s využitím novšej teórie, všeobecnej teórie relativity, sú kvôli dráhovému chaosu možné presné výpočty budúcich obežných dráh planét len na desiatky miliónov rokov do budúcnosti. Planéty obiehajú spoločné ťažisko, barycentrum. Spoločné ťažisko Slnka a Jupitera sa nachádza tesne nad povrchom Slnka a predstavuje 99,9 % hmoty slnečnej sústavy. Toto spoločné ťažisko môže byť od Slnka odtiahnuté viac, ak je napríklad Jupiter so Saturnom v konjukcii, alebo naopak sa ťažisko slnečnej sústavy môže priblížiť do stredu Slnka, ak Saturn, Urán a Neptún sú v opozícii Jupitera a jeho vplyv vyvážia. Barycentrum Jupitera a Slnka (zelená bodka je ťažisko - barycentrum sústavy) Jedným z najzreteľnejších prejavov porúch je otáčanie apsidovej priamky známe aj ako stáčanie perihélia. Pri stáčaní perihélia sa afélium a perihélium v priestore pomaly presúvajú v smere obehu planéty. U Zeme sa apsidová priamka pootočí ročne o uhol 11,6 oblúkových sekúnd. Ďalšími prejavmi sú otáčanie uzlovej priamky planét retrográdnym smerom a tiež pomaly sa meniace sklony dráh planét k ekliptike. Pozvoľna sa menia aj výstrednosti (excentricity) dráh, pričom u Merkúra, Marsu, Jupitera a Neptúna sa výstrednosť dráhy momentálne zväčšuje, zatiaľ čo u Venuše, Zeme, Saturna a Urána sa zmenšuje. Excentricita zemskej dráhy ročne klesá asi o 0,0000004 (z hodnoty 0,016 710 219). To znamená, že zemská obežná dráha sa stáva čoraz kruhovejšou. Niektoré zmeny dráhových elementov sú preukázateľne periodické, čiže oscilujú okolo strednej hodnoty a z dlhodobého hľadiska zostávajú konštantné. Existujú však aj nevratné, tzv. sekulárne zmeny. Tie sú podľa starších poznatkov nepatrné a nezasahujú hlavné dráhové elementy (veľké polosi a obežné doby planét). Podľa G. Laughlina nie je veľmi pravdepodobné, že by v najbližších 3 miliardách rokov došlo k destabilizácii obežných dráh planét. Novšie počítačové simulácie však ukázali, že v nasledujúcich piatich miliardách rokov nastanú výraznejšie zmeny v excentricite hlavne u terestrických planét. U Zeme bude táto zmena predstavovať maximálne osem percent, ale u Marsu môže rozdiel oproti súčasnej excentricite predstavovať až 20 %. Takisto je možné veľké zvýšenie excentricity Merkúru, čo ukazujú aj simulácie vykonané J. Laskarom a M. Gastineauom. Podľa týchto autorov je Merkúr najväčším rizikom pre budúcu stabilitu obežných dráh terestrických planét.


Johannes Kepler

Context: Keplerove zákony  Hlavný článok: Keplerove zákony Tri základné zákony pohybu nebeských telies: Planéty obiehajú okolo Slnka po eliptickej dráhe, pričom Slnko je v jednom z ich spoločných ohnísk. Sprievodič spájajúci Slnko s planétou opíše za rovnaký čas rovnako veľkú plochu. Pomer druhých mocnín obežných dôb ľubovoľných dvoch planét sa rovná pomeru tretích mocnín hlavných polosí ich obežných dráh.


Keplerove zákony

Context: Prvý Keplerov zákon  Planéty obiehajú okolo Slnka po eliptických trajektóriách s malou výstrednosťou, v ktorých sa Slnko nachádza v jednom spoločnom ohnisku. Od dôb gréckych filozofov bola kružnica považovaná za dokonalý útvar, preto vystupovala vo všetkých modeloch slnečnej sústavy. I v tých, ktoré mali v strede Zem (najznámejším je Ptolemaiov model) i v Kopernikovom heliocentrickom systéme. Predpoklad o eliptických dráhach je preto veľkou zmenou v astronomickom svetonázore.


Kozmodróm

Context: Introduction Súbor:Ensemble de lancement Ariane.jpg|thumb|Štartovacia rampa pre rakety Ariane 5 v Guyanskom stredisku pre vesmír vo Francúzskej Guyane Súbor:Aerial View of Launch Complex 39.jpg|thumb|Kennedyho vesmírne stredisko na Floride v USA Súbor:Soyuz expedition 19 launch pad.jpg|thumb|Vypúšťací komplex pre rakety Sojuz na ruskom kozmodróme Bajkonur v Kazachstane Súbor:Jiuquan Launch Center Vertical Assembly Building.png|thumb|Kozmodróm Ťiou-čchüan v čínskej autonómnej oblasti Vnútorné Mongolsko Súbor:GSLV-F10, EOS-3 - Launch Vehicle being transported from VAB to SLP 002.jpg|thumb|Kozmické centrum Satiša Dhawana v Indii Kozmodróm je miesto so súborom pozemných zariadení potrebných na štart kozmických rakiet. Zároveň je vedecko-výskumým strediskom v oblasti raketovej techniky a kozmonautiky. Je to rozsiahly komplex zariadení stojaci na mieste spĺňajúcom množstvo požiadaviek. Kozmodrómom predchádzali raketové strelnice. Kozmodrómy v dnešnom chápaní tohto pojmu sa začali budovať v 50. rokoch 20. storočia.