Chlór

Context: Izotopy Chlór sa v prírode nachádza v dvoch izotopoch 35Cl a 37Cl. Oba sú stabilné, pričom 75,77 % prírodného chlóru pripadá na izotop 35Cl a zvyšok, t. j. 24,23 %, izotopu 37Cl. Najstabilnejším rádioaktívnym izotopom je 36Cl s polčasom rozpadu 3,01·105 roka a v laboratóriách sa používa aj 38Cl s polčasom rozpadu 37,1 min.


Uhlíková metóda C14

Context: Princíp uhlíkovej metódy C14 Na Zemi sa vyskytujú tri izotopy uhlíka – 12C, 13C (oba stabilné) a nestabilný 14C. Tieto izotopy sa vyskytujú v nasledujúcich pomeroch 12C – 98,89 %, 13C – 1,11 % a 14C – 0,00000000010 %. Jeden atóm 14C sa v prírode vyskytuje na každých 1 000 000 000 000 atómov 12C v živých materiáloch. Rádiokarbónová metóda je založená na spočítaní atómov uhlíka 14C, ktorý vzniká vo vrchných vrstvách atmosféry pôsobením kozmického žiarenia na dusík 14N. Táto reakcia je: : :(kde n je neutrón a p je protón) 14C oxiduje na oxid uhličitý a pozemské rastliny a živočíchy ho počas života prijímajú počas fotosyntézy a pri konzumácii potravy. J. R. Arnold a W. F. Libby v roku 1949 boli prví, kto navrhol datovať organické materiály pomocou tejto metódy. Polčas rozpadu izotopu 14C je 5730 ± 40 rokov, to znamená že každých 5730 ± 40 rokov sa množstvo 14C zmenší o polovicu. Po 10 polčasoch rozpadu je v látke také malé množstvo 14C, že je už technicky takmer nemerateľné (1 024-krát menej). Preto je limitom použitia metódy 50 – 60 000 rokov. Pre spodnú hranicu použitia žiadne ohraničenie neexistuje. 14C emituje slabú beta časticu (b) s priemernou energiou 160keV. Reakcia je nasledujúca: : Teda 14C sa opäť stáva dusíkom.


Rádioaktívny rozpad

Context: Všeobecné informácie Výsledkom rozpadu je premena atómu jedného typu, nazývaného rodičovský nuklid , na atóm iného typu, nazývaného aj detský nuklid . Napríklad uhlík-14 (rodič) emituje žiarenie a premieňa sa na dusík-14 (dieťa). Tento proces je na atómovej úrovni náhodný v tom zmysle, že nie je možné predpovedať, kedy sa určitý atóm rozpadne, ale v dostatočne veľkej vzorke podobných atómov vieme predpovedať priemernú dobu rozpadu. Rádioaktivitu objavil v roku 1896 Henri Becquerel pri študovaní uránu. K objasneniu podstaty rádioaktivity zásadným spôsobom prispeli francúzski fyzici Pierre a Marie Curieovci. Jednotka SI rádioaktívneho rozpadu je becquerel (Bq). Jeden Bq sa definuje ako jedna transformácia (rozpad) za sekundu. Vzhľadom na to, že každá rozumne veľká vzorka rádioaktívneho materiálu obsahuje veľa atómov, jeden Bq vyjadruje veľmi malú mieru tejto aktivity; všeobecne používame násobky v ráde TBq (terabecquerely) alebo GBq (gigabecquerely). Ďalšia jednotka rozpadu je curie, ktorá bola pôvodne definovaná ako miera rozpadu jedného gramu čistého rádia; 1 curie sa rovná 3,7.1010 Bq. Kvantová mechanika umožňuje pre každý izotop spočítať pravdepodobnosť, s akou sa jadro v danom časovom intervale rozpadne. Pre väčšie množstvo látky sa z toho dá určiť doba polpremeny (staršie označenie "polčas rozpadu") - charakterizuje rýchlosť premeny. Udáva, za ako dlho sa rozpadne presne polovica jadier vo vzorke. Pri ťažkých prvkoch sú produkty rozpadu naďalej nestabilné a rozpadajú sa ďalej. Tento proces popisuje rozpadový rad. Žiarenie, ktoré pri rádioaktívnom rozpade vzniká, sa vyskytuje v štyroch druhoch, ktoré označujeme ako α, β, γ a neutrónové žiarenie. Žiarenie α je prúd jadier hélia (α-častíc) a nesie kladný elektrický náboj. Žiarenie β je prúd záporne nabitých elektrónov. Niekedy sa rozlišuje β- (elektróny) a β+ (kladne nabité pozitróny). Žiarenie γ je elektromagnetické žiarenie vysokej frekvencie alebo prúd energetických fotónov. Nemá elektrický náboj a preto nereaguje na elektrické pole. Neutrónové žiarenie je prúd neutrónov, rovnako bez náboja.


Uhlíková metóda C14

Context: Kritika uhlíkovej metódy C14 Kritici uhlíkovej metódy C14 tvrdia, že nemáme istotu, či pomer izotopov 12C a 14C v minulosti zodpovedal tomu dnešnému. Bola intenzívnejšia sopečná činnosť, iné pomery v atmosfére a iné množstvo prenikajúceho vesmírneho rádioaktívneho žiarenia ako aj ďalšie vplyvy ovplyvňujúce výskyt izotopu 14C. Napríklad počas pokusných atómových a termonukleárnych výbuchov sa lokálne koncentrácia 14C zvýšila. V modernej ére sa v dôsledku spaľovania fosílnych palív v atmosfére mierne globálne jeho koncentrácia znížila. Pri porovnávaní výsledkov datovania pomocou tejto metódy s alternatívnymi metódami dochádza k porovnateľným výsledkom.


Tóriový rozpadový rad

Context: Introduction  Tóriový rozpadový rad je jeden zo štyroch základných rozpadových radov, ktoré opisujú jadrový rozpad rádioaktívnych prvkov. Izotop Polčas rozpadu Premena 232Th 1,405·1010 r α 228Ra 5,75 r β− 228Ac 6,15 h β− 228Th 1,9116 r α 224Ra 3,66 d α 220Rn 55,6 s α 216Po 0,145 s α 212Pb 10,64 h β− 212Bi 60,55 min β− α(35,94 %) 212Po 0,299·10−6 s α 208Tl 3,053 min β− 208Pb stabilný Kategória:Rádioaktivita


Cér

Context: Zlúčeniny Síran ceričitý Cér má 2 obvyklé oxidačné stavy, +3 a +4. Najčastejšia zlúčenina céru je oxid ceričitý (CeO2), používaný ako „klenotnícka červeň“ a v stenách niektorých samočistiacich pecí.


Monoizotopický prvok

Context: Zoznam monoizotopických prvkov Prvky, ktoré nie sú mononuklidické, sú označené hviezdičkou a je u nich uvedený rádioizotop s dlhým polčasom rozpadu. V dvoch prípadoch (indium a rénium) je rádioizotop bežnejší než stabilný izotop a v jednom prípade (európium) sa vyskytujú približne rovnako často. Berýlium-9 Fluór-19 Sodík-23 Hliník-27 Fosfor-31 Skandium-45 Vanád-51 , v prírode existuje 0,25 % rádioaktívneho izotopu vanád-50 Mangán-55 Kobalt-59 Arzén-75 Rubídium-85 , v prírode existuje 27,84 % rádioaktívneho izotopu rubídium-87 Ytrium-89 Niób-93 Ródium-103 Indium-113 , v prírode existuje 0,09 % rádioaktívneho izotopu indium-115 Jód-127 Cézium-133 Lantán-139 , v prírode existuje 95,7 % rádioaktívneho izotopu lantán-138 Prazeodým-141 Európium-153 , v prírode existuje 47,8 % rádioaktívneho izotopu lantán-138 Terbium-159 Holmium-165 Túlium-169 Lutécium-175 , v prírode existuje 2,59 % rádioaktívneho izotopu lutécium-176 Rénium-185 , v prírode existuje 62,6 % rádioaktívneho izotopu rénium-187 Zlato-197


Solárny článok z teluridu kademnatého

Context: Záver. Metódou elektrochemického nanášania boli pripravené polykryštalické vrstvy CdTe jednak na niklových podložkách a jednak na sklenených podložkách pokrytých svetlopriepustným vodivým filmom SnO2 a vrstvou CdS. Ukázalo sa, že vhodnou voľbou potenciálu možno vyrobiť vrstvy CdTe obojakého typu elektrickej vodivosti. Týmito článkami sa zaoberajú firmy v Japonsku, v Indii v Španielsku, v Francúzsku a niekoľko pracovísk v USA (The University of Texas at Arlington; ISET, Inglewood, California a AMETEK, Harleysville, Pensylvania). Slnečné články pripravované kompletne metódou elektrochemickej depozície boli získané v USA a dosiahli už účinnosť 10%. V roku 1990 začali pracovníci ISET v Kalifornii pripravovať fotovoltaické články CdS-Cd1-xZnxTe, dvojstupňovým procesom. Táto technika používa elektrochemické nanášanie tenkých vrstiev Cd, Zn a Te na podložku a následnú vzájomnú reakciu týchto vrstiev tepelným temperovaním v inertnej atmosfére. Dosiahnuté výsledky sú veľmi sľubné, už teraz majú takto vyrobené fotovoltaické články účinnosť porovnateľnú s tými článkami, ktoré sú bežne vyrábané na báze príslušného monokryštálu. S vrstvami Cdx1-xZnTe sa celkom isto počíta vo vysokoúčinných tandemových štruktúrach slnečných konvertorov. Budúci vývoj fotovoltaických článkov. Závislosť účinnosti ή (experimentálneho fotovoltaického článku – predpokladaná a dosiahnutá výška), na šírke zakázaného pásma použitého polovodiča. V praxi najpoužívanejším materiálom je kremík, ktorého monokryštalická podoba s vysokým stupňom čistoty materiálu je veľmi drahá. Vývoj hľadá preto aj iné alternatívy. Prevádzané práce sú zamerané takto: zníženie hrúbky PN prechodu za súčasného lepšieho využitia krátkovlnnej zložky slnečného žiarenia. Citlivosť fotovoltaického článku s použitím rôznych polovodičových materiálov. Dosiahlo sa už 17%. zavedenie dodatkového prechodu pp+, ktorý znižuje straty rekombináciou nosičov fotovoltaického prúdu. Dosiahla sa účinnosť 18%. zväčšenie ohybu svetla vytvorením mikroskopických ihlanov na povrchu prechodu. Zníži sa tak odraz svetla a predlžuje sa optická dráha žiarenia. Dosiahla sa účinnosť 19%. výskum materiálov s veľkou šírkou zakázaného pásma, ako je to u SnO2, In2O3, CdS, GaP a ďalších. Dosiahla sa účinnosť 10 až 12%, čo je málo povzbudzujúce. zato veľké očakávania sa vkladajú do viacvrstvových článkov s priehľadnými elektródami. Jednotlivé materiály by sa mali sklada o množstve rôznych zakázaných pásiem, ktoré by umožnili využiť viac spektrálnych zložiek slnečného žiarenia. Zatiaľ sú len teoretické predpoklady pre dvojstupňovú kaskádu že sa dosiahne účinnosti 36% a pri trojstupňovej sa očakáva až 42%. Zatiaľ u dvojstupńových vzoriek vyvinutých v USA, sa dosiahlo účinosti okolo 24%. zväčšenie výstupného výkonu slnečných článkov sa dá dosiahnuť i koncentráciou žiarenia pomocou šošoviek, alebo zrkadiel. Najnovšími a súčasne najmodernejšími koncentrátormi optického žiarenia sú v súčasnej dobe tzv. luminiscenčné transformátory.


Röntgen

Context: Introduction  Röntgen , značka R , je zastaraná jednotka expozície ionizačnému žiareniu (značka X). Pomenovaná je po nemeckom fyzikovi Wilhelmovi Conradovi Röntgenovi. Dnes sa ako jednotka expozície ionizačnému žiareniu používa SI jednotka coulomb na kilogram. 1 R = 2,58.10−4 C.kg−1 Dávka 500 R počas 5 hodín je pre človeka smrteľná. Kategória:Fyzikálne jednotky


Obrábanie elektrónovým lúčom

Context: Princíp Zdrojom zväzku elektrónov je volfrámové alebo tantalové vlákno ohriate približne na 2 500 °C. Tento katódový žiarič je napájaný z generátora vysokého napätia 30 až 150 kV. Elektróny vytvárajú zväzok, ktorý prechádza otvorom v anóde. Elektrónový lúč sa formuje a zaostruje pomocou magnetických šošoviek na plochu s priemerom niekoľko tisícin milimetra. Vychyľovanie zväzku elektrónov pri zhotovovaní tvarových dier sa dosahuje vychyľovacou cievkou. Pohybovať sa môže tiež obrobok. Obrobok je uložený vo vákuovej komore s vysokým vákuom 1,33 x (10−9 až 10−11) Pa, pretože výkon žiarenia by vo vzduchu veľmi poklesol. V komore musí byť upínací a posuvový mechanizmus k nastaveniu polohy obrobku.


Synchrotrónové žiarenie

Context: Introduction  Synchrotrónové žiarenie je netepelné magnetobrzdné žiarenie, ktoré vysielajú nabité častice (elektróny, protóny) pohybujúce sa v magnetickom poli rýchlosťou blízkou rýchlosti svetla. Príčinou emisie synchrotrónového žiarenia je zrýchlenie častíc, ktoré vzniká zakrivením ich dráhy vplyvom magnetického poľa. Túto emisiu prvý raz pozorovali v synchrotrónoch (z toho odvodený názov žiarenia). Vlnová dĺžka synchrotrónového žiarenia závisí od rýchlosti častice a od intenzity magnetického poľa. Spektrálne rozdelenie intenzity synchrotrónového žiarenia je obyčajne veľmi odlišné od rozdelenia intenzity tepelného žiarenia (pri ktorom platí Planckov zákon). Intenzita synchrotrónového žiarenia so vzrastajúcou vlnovou dĺžkou jednosmerne výrazne stúpa, čím možno synchrotrónové žiarenie odlíšiť od tepelného. Synchrotrónové žiarenie je polarizované priečne na magnetické siločiary. Synchrotrónové žiarenie účinnejšie produkujú elektróny než ťažšie protóny. Elektróny pohybujúce sa v magnetickom poli produkujú rádiové žiarenie v slnečných erupciách, v pozostatkoch po výbuchu supernov, v rádiových galaxiách a v kvazaroch. Synchrotrónovým procesom sa vysiela i rtg. žiarenie pozorované v niektorých rtg. zdrojoch. Aj viditeľné svetlo napríklad Krabej hmloviny, zvyšku supernovy je synchrotrónové žiarenie. Kategória:Žiarenie


Röntgenové žiarenie

Context: Použitie Diagnostické a terapeutické využitie žiarenia spôsobili vznik nového, vysoko špecializovaného a klinicky významného samostatného medicínskeho odboru: rádiológie. Ten sa čoskoro rozdelil na dva odbory: rádiodiagnostiku a rádioterapiu. Používa sa tiež pre výpočet molekulových hmotností, pretože vďaka jeho malej vlnovej dĺžke (0,1 nm) dostaneme oveľa vyššiu rozlišovaciu schopnosť ako pri použití viditeľného svetla. Výhodné vlnové dĺžky ponúka tiež ultrafialové žiarenie, tam je ale problém s tým, že v látke dochádza k jeho absorpcii a následne fluorescencii. Röntgenové žiarenie sa používa aj na štúdium štruktúry biopolymérov. Keďže toto žiarenie sa rozptyľuje na elektrónových obaloch atómov, interferenciou vĺn rozptýlených skúmanou látkou možno vytvoriť difrakčný obraz. Z týchto obrazov sa priamo určujú molekulové charakteristiky študovaných látok. Meraním intenzity rozptýlených röntgenových lúčov pri malých uhloch sa získavajú cenné informácie o štruktúre biomakromolekúl, o stupni ich agregácie a orientácii. Difrakciu pozorujeme len vtedy, keď sa rozptýlené lúče nachádzajú vo fáze. Röntgenové (rtg) žiarenie v rádiológii Röntgenová trubica (röntgenka) je najčastejším spôsobom „výroby“ röntgenového žiarenia. Zrýchlené elektróny dopadajú na anti-katódu (kladne nabitú elektródu) v množstve, ktoré určuje žeravenie katódy (veľkosť prechádzajúceho elektrického prúdu). Rýchlosť elektrónov (od ktorého závisí vlnová dĺžka vznikajúceho žiarenia) určuje napätie medzi katódou a anódou. Čím je napätie vyššie, tým je vlnová dĺžka kratšia a žiarenie je homogénnejšie. Urýchlené elektróny sú prudko zabrzdené na terčíku z vhodného materiálu a vzniká tzv. brzdné žiarenie . Je tvorené spojitým spektrom vlnových dĺžok a je hlavným zdrojom diagnostického rtg žiarenia. Pre brzdné žiarenie elektrónov platí Duaneov - Huntov zákon. Vlastnosti rtg žiarenia, ktoré sú dôležité pre diagnostiku: priamočiare šírenie - rtg žiarenie sa správa rovnako ako svetlo: šíri sa z miesta vzniku všetkými smermi (čo je pre diagnostiku neúčelné) a jeho intenzita klesá so štvorcom vzdialenosti. Platia preň zákony optiky. prenikanie hmotou - prenikavosť rtg žiarenia závisí na jeho energii: čím má kratšiu vlnovú dĺžku, tým má väčšiu energiu a tým viac a hlbšie preniká do tkanív. V rádiológii sa niekedy namiesto energie používa termín „tvrdosť“ žiarenia odlišná absorpcia tkanivami - podstata samotného zobrazenia. Rôzne tkanivá ľudského tela pohlcujú rtg žiarenie rôznou mierou a práve zobrazenie týchto rozdielov je konečným cieľom jeho diagnostického využitia. luminiscencia - pri dopade rtg žiarenia na niektoré chemické zlúčeniny vzniká viditeľné žiarenie, ktorého intenzita závisí od množstva dopadajúceho žiarenia. Najintenzívnejší je tento efekt pri zlúčeninách vzácnych zemín (gadolínium, lantán a pod.). Využíva sa v zosilovacích fóliách, ktoré umožňujú výrazne znížiť potrebnú dávku rtg žiarenia. fotochemický účinok - schopnosť spôsobiť v zlúčeninách striebra filmu po vyvolaní trvalé zmeny, ktorých výsledkom je snímka daného predmetu. Využíva sa viac-menej len pri snímkach zubov, kde sa nepoužívajú zosilňovacie fólie. S postupujúcou digitalizáciou ustupuje táto technika do úzadia. rozptyl - pre diagnostiku je nevýhodný, pretože rozmazáva obrysy a znižuje kontrast. ionizačné účinky - nežiaduce, pretože spôsobujú poškodenie organizmu, najmä jeho DNA. Používané urýchľovacie napätie v rádiológii: mäkká snímkovacia technika (mäkké röntgenove žiarenie) (50 – 75 kV) snímkovanie tvrdým žiarením nad 100 kV


Magnetrón

Context: Použitie  Vlastnosť odrazivosti od kovových predmetov sa používa v radaroch na detekciu a meranie rýchlosti kovových predmetov (automobily, lietadlá, meranie vzdialenosti). Využíva sa Dopplerov jav (vyjadruje závislosť frekvencie vĺn, registrovaných prijímateľom, od rýchlosti pohybu prijímateľa relatívne voči zdroju vlnenia). Odrazivosť od polarizovaných predmetov (nabitých nábojom) napr. v meteorológii vidí meteorologický radar mračná (resp. náboj v nich). Na meranie krátkych vzdialeností. Na naprašovanie tenkých kovových vrstiev vo vákuu. V spektrálnych analyzátoroch. Vlastnosť nahrievania sa využíva v mikrovlnných rúrach na ohrev potravín. V lekárstve – mikrovlnné žiarenie z magnetrónu sa privádza do lineárneho urýchľovača častíc LINAC (LINear Accelerator), ktorý slúži na urýchlenie elektrónov na rýchlosť, blízku rýchlosti svetla. Takto urýchlené elektróny s vysokou energiou sú usmernené buď priamo na nádor alebo na wolfrámový terčík, ktorý premieňa energiu elektrónov na prenikavejšie röntgenové žiarenie. Na vysúšanie dreva (reziva). Vyrábajú sa veľkorozmerové mikrovlnné sušiarne reziva. Výhodou je nízka spotreba energie na sušenie. Na vysúšanie muriva – opäť sa využíva selektívnosť a prenikavosť do hĺbky múra. Na ochranu umeleckých pamiatok pred škodcami (staré umelecké pamiatky napadnuté hmyzom, mikroorganizmami, parazitmi, hubami a plesňami) sa žiarením dezinfikujú bez poškodenia. Využíva sa prenikanie žiarenia do hĺbky. Na selektívny ohrev (ohrev len látky obsahujúcej vodu) v laboratóriách. Pri sanácii betónu v jadrových elektrárňach. Betón, ktorého povrchová vrstva je rádioaktívna sa nahrieva mikrovlnným žiarením takej intenzity, že voda obsiahnutá v betóne sa zmení na paru a tá svojim tlakom rozdrví na kamienky povrchovú vrstvu betónu, ktorý sa potom jednoducho odstráni. Pre nahrievanie oxidov a sulfidov v metalurgii kovov (mikrovlnné praženie). Pre urýchlenie chemickej reakcie účinkom mikrovĺn (v závislosti od dielektrických vlastností). Lúhovadlá, schopné priamo absorbovať mikrovlny urýchľujú reakčnú rýchlosť. Ióny roztoku interagujú veľmi silne s mikrovlnným poľom. Výhodou je, že reakcie môžu prebiehať aj za sucha, alebo pri vysokej hustote roztokov. V technike pri spracovaní plastov a skla, vulkanizácií gumy, tavení kovov, pri spracovaní uhlia a keramických materiálov a pod.


Rádioaktívny rozpad

Context: Druhy rádioaktívneho žiarenia Žiarenie, ktoré pri rádioaktívnom rozpade vzniká, môže byť: Žiarenie α je prúd jadier hélia (α-častíc) a nesie kladný elektrický náboj, má najkratší dosah (zastaví ho napr. i list papiera). Žiarenie β je prúd záporne nabitých elektrónov. Niekedy sa rozlišuje žiarenie β- (elektróny) a β+ (kladne nabité pozitróny), zachytí ho 1 cm plexiskla alebo 1 mm olova. Žiarenie γ je elektromagnetické žiarenie vysokej frekvencie, resp. prúd veľmi energetických fotónov. Nemá elektrický náboj, a preto nereaguje na elektrické pole. Jeho prenikavosť je veľmi vysoká, pre zatienenie sa používajú veľmi hrubé štíty z kovov veľkej hustoty (napr. olovo) alebo zliatin kovov veľkej hustoty. Platí, že čím vyššia hustota a hrúbka štítu, tým viac je žiarenie zatienené. V širšom zmysle ako rádioaktívne žiarenie označujeme aj iné druhy žiarenia, napr. neutrónové žiarenie (pozri rádioaktívne žiarenie).


Aktínium

Context: Izotopy V prírode sa vyskytuje ako 227Ac, okrem toho je známych ďalších 36 izotopov. S polčasom rozpadu cez 21 rokov je izotop 227Ac zároveň aj najstabilnejší, za ním nasledujú 225Ac (10 dní) a 225Ac (29,37 hod). Najmenej stabilný je 217Ac, ktorého polčas rozpadu je len 69 nanosekúnd.


Izotopomér

Context: 13C-NMR V nukleárnej magnetickej rezonančnej spektroskopii neprodukuje bežný izotop uhlíka 12C žiadny signál. Relatívne vzácny izotop 13C je však ľahko detekovateľný. Vďaka tomu je možné pomocou 13C NMR študovať uhlíkové izotopoméry, vďaka čomu je možné zistiť viac o rôznych uhlíkových atómoch v danej štruktúre. Všetky jednotlivé štruktúry, ktoré obsahujú jediný 13C izotop, poskytujú informácie o štruktúre v tesnej blízkosti tohto atómu. Veľké vzorky obsahujú zmes všetkých izotopomérov, takže jedno spektrum poskytne dáta ohľadne všetkých uhlíkov v zlúčenine. Takmer všetok uhlík prítomný v bežných vzorkách je 12C a asi len 1 % atómov uhlíka tvorí izotop 13C, takže izotopológy s 13C tvoria asi len 1 % celej vzorky. Množstvo molekúl, ktoré obsahuje dva a viac takýchto atómov uhlíka, klesá exponenciálne. Výnimočný prípad, kde sa nachádzajú dva atómy 13C hneď vedľa seba v jednej štruktúre, vykazuje merateľné vzájomné ovplyvnenie (coupling) medzi týmito atómami a takisto signály pre každý z nich samostatne. Pri korelačných experimentoch s metódou INADEQUATE sa využíva tento efekt na určenie toho, ktoré atómy sú na seba naviazané, čo je užitočné pre zistenie skutočnej štruktúry neznámej chemikálie.


STAT2

Context: Introduction STAT2 je proteín, ktorý je u ľudí kódovaný génom STAT2. Tento proteín je členom rodiny STAT proteínov. STAT2 je rozhodujúci v biologickej reakcii interferónov typu I (IFN). Identita sekvencie STAT2 medzi myšou a človekom je iba 68%.


Sekundárna štruktúra bielkovín

Context: Experimentálne určenie sekundárnej štruktúry Spektrum z circkulárneho dichroizmu základných sekundárnych štruktúr bielkovín - α-helixu, β-listu a neusporiadanej štruktúry. Približné určenie prítomnosti sekundárnej štruktúry biopolyméru (napríklad "táto bielkovina sa zo 40 % skladá z α-helix a z 20 % z β-skladaných listov") je možné urobiť spektroskopicky. U bielkovín je bežnou metódou cirkulárny dichroizmus v UV oblasti (170-250 nm). Výrazné dvojité minimum pri 208 a 222 nm ukazuje na α-helix, zatiaľ čo jedno minimum pri 195 alebo 218 nm ukazuje na neusporiadanú štruktúru (coil) alebo β-list. Menej často sa používa infračervená spektroskopia, ktorá zachytáva oscilácie amidových väzieb kvôli prítomnej vodíkovej väzbe, konkrétne pri 1620-1700 cm-1. Okrem toho je možné sekundárnu štruktúru presne určiť pomocou chemických posunov v NMR spektre.


Vírus ľudskej imunitnej nedostatočnosti

Context: Adaptácia na človeka Vírus musí po vstupe do hostiteľskej bunky interagovať s veľkým množstvom proteínov aby sa mohol úspešne replikovať. Z dôvodu medzidruhovej rozdielnosti medzi ľuďmi a opicami, interakcia vírusu s hostiteľskými proteínmi predstavuje prirodzenú bariéru medzidruhového prenosu. Ďalším problémom pri prechode vírusov na nového hostiteľa je fakt, že všetky primáty (vrátane človeka) kódujú hostiteľské reštrikčné faktory, ktoré sa vyvinuli ako súčasť prirodzenej imunitnej ochrany. Lentivírus sa preto z primátov na nového hostiteľa musel nielen preniesť, ale aj adaptovať. Jedným so spôsobov adaptácie HIV vírusu na človeka je mutácia vo vírusovom proteíne Gag na pozícii Gag-30. Všetky opičie kmene SIV majú na tejto pozícii Met zatiaľ čo u ľudských HIV vírusov sa na tejto pozícii nachádza konzervovaný Arg prípadne Lys. Z hostiteľských reštrikčných faktorov sú proti vírusom HIV uplatňované najmä: (a) APOBEC3G, ktorý blokuje reverznú transkripciu, (b) TRIM5α, ktorý blokuje rozbaľovanie vírusu v cytoplazme a (c) teterín, ktorý blokuje pučanie a uvoľnenie viriónov z bunky. Najvýznamnejšou prekážkou pre vírusy HIV je teterín. Tento je u vírusov SIV neutralizovaný jeho vychytávaním cez Nef proteín. Na rozdiel od toho vírusy HIV-1 degradujú teterín cez proteín Vpu. Zatiaľ čo u vírusu HIV- 2 bola pozorovaná interakcia teterínu a obálkového glykoproteínu gp41.


Fotochromizmus

Context: Únava materiálu Pri fotochromických reakciách dochádza k spätným reakciám, kedy sa fotogenerovaný produkt vráti do pôvodného stavu. Ak dôjde k vedľajšej reakcii, pri ktorej vzniká iná molekula ako je izomér A alebo izomér B , dochádza k postupnému rozloženiu pôvodnej molekuly, čo má za následok znemožnenie použitia takýchto zlúčenín v praktických aplikáciách.


Kryptonit

Context: Pôsobenie kryptonitu Spôsob pôsobenia je vysvetlený rádioaktivitou, ktorá je pre Supermana deštruktívna. Do Krízy nekonečných Zemí nemal kryptonit na človeka vplyv. V súčasnosti jeho nositelia zisťujú, že je vysoko karcinogénny.


Vírus ľudskej imunitnej nedostatočnosti

Context: Diagnostika Častice vírusu HIV, naviazané na makrofág. Obrázok vo fluorescenčnom mikroskope, virióny žiaria zeleno Presné určenie štádia infekcie pacienta je dôležitým článkom pre úspešnú terapiu nákazy vírusom HIV. Správne a včasne diagnostikovaný človek môže okamžite nastúpiť na antiretrovirálnu terapiu, ktorá zároveň zabráni ďalšiemu prenosu vírusu HIV v populácii. Prítomnosť rôznych cieľov detekcie sa mení v čase od infekcie, preto je dôležité poznať jednotlivé štádiá infekcie aby bolo možné vybrať správny test. V období tesne po infekcii je časové obdobie variabilnej dĺžky zvané eklipsa. V tomto štádiu nie je možné detegovať prítomnosť HIV žiadnym dostupným testom. Prítomnosť vírusovej nukleovej kyseliny (RNA) je prvým spoľahlivým markerom infekcie. 50% infikovaných jedincov má detegovateľnú vírusovú RNA z krvnej plazmy do 12 dní od infekcie. Najvyššia prítomnosť vírusovej RNA je u infikovaných jedincov prítomná medzi 25 – 30 dňom od infekcie. Okolo 15. dňa od infekcie je možné z krvnej plazmy detegovať aj kapsidový proteín p24. Hladina p24 rastie až do 25 – 30 dňa kedy začne tento proteín tvoriť komplexy s prvými anti-HIV protilátkami. Do 50 dňa je potom proteín p24 zväčša z krvi úplne odstránený. Prítomnosť p24 teda poukazuje na obdobie krátko po infekcii, použitie testu na proteín p24 je však časovo limitované. Ako aj pri iných infekciách, sérová protilátková odpoveď začína s protilátkami triedy IgM, ich rast môžeme zachytiť okolo 20 dňa po infekcii. Protilátky triedy IgM potom dosahujú pík okolo 30 – 35 dňa, kedy začína ich postupné nahradenie protilátkami triedy IgG. Metódy testovania môžeme potom rozdeliť podľa cieľa detekcie a podľa toho či ide o laboratórne testy alebo rýchlo testy, ktoré môžu byť vykonané na mieste (point of care testy – POC). Medzi laboratórne testy patria: Test na prítomnosť IgG protilátok, kedy sa pacientove anti-HIV protilátky viažu na synteticky imobilizovaný HIV antigén (gp41 u HIV-1, gp36 u HIV-2). Na túto nepohyblivú fázu sa potom pridáva detekčný roztok. Väčšinou ide o konjugát proteínu A a koloidný roztok zlata alebo selénu. 3 Dodatkovým testom zameraným na test protilátok, ktorý nahradil testovanie metódou Western blot8 je špecializovaný laboratórny rýchlo test, schopný testovať prítomnosť IgG protilátok proti kombináciu viacerých rekombinantných antigénov pochádzajúcich z vírusov HIV-1 a HIV-2. Test na protilátky IgM/IgG. Ako pri testoch citlivých na IgG protilátky, antigén je imobilizovaný v nepohyblivej fáze testu a viaže na seba protilátky z pacientovej vzorky. Namiesto detekcie proteínom A je však v tomto prípade použitý sekundárny značený syntetický HIV antigén metódou nazývanou „antigénny sandwich“. Test na prítomnosť kombinácie antigénu/protilátky. Táto metóda kombinuje detekciu IgM/IgG protilátok s paralelnou detekciou antigénu p24. Antigén p24 z pacientovej vzorky je najprv zachytený imbobilizovanou anti-HIV protilátkou a potom detegovaný pridaním značenej protilátky tvoriacej takzvaný „protilátkový sandwich“. Niektoré takéto testy dokážu naraz zachytiť prítomnosť buď p24/IgG/IgM ale bo môžu detegovať p24, IgG a IgM separátne. Na rozdiel od laboratórnych testov POC testy využívajú dve metódy: Test laterálny prúdom, kedy pacientova vzorka prechádza cez antigénom napustený nitrocelulózový pásik pomocou kapilárnej reakcie. Prietokový test, kedy sa pacientova vzorka a reagensy aplikujú na HIV antigénom pokrytú membránu. Detekcia oboch testov potom spočíva v reakcii roztoku konjugátu proteínu A a koloidného zlata. Medzi výhody POC testov patrí: prenosnosť a jednoduché použitie, neinvazívny odber vzorky, úplnú anonymitu testu a záruku obdržania vlastných výsledkov. Vo všeobecnosti však platí, že laboratórne testy sa vyznačujú vyššou detekčnou citlivosťou, špeciálne v období krátko po infekcii. Na výsledok má vplyv nielen správny výber testu ale aj správny výber vzorky. Vo všeobecnosti platí, že najpresnejšie výsledky sa dajú dosiahnuť testovaním séra alebo krvnej plazmy pacienta. Testovanie krvi dáva stredne dobré výsledky a najhoršie výsledky poskytuje testovanie slín. Testovanie krvi a séra však na rozdiel od testovania slín vyžaduje invazívny odber krvi, väčší objem vzorky, spracovanie a skladovanie vzorky a skúsený personál.


Mediátorová ribonukleová kyselina

Context: Regulačný význam Polčas rozpadu molekuly mRNA je od niekoľkých minút do niekoľkých hodín. Bunka množstvom produkovanej mRNA, ktoré závisí od regulácie iniciácie transkripcie, tak reguluje množstvo konkretného produkovaného proteínu.


Selenometionín

Context: Problémy pri substitučnej chémii Síra i selén sú chalkogény, ktoré majú mnoho podobných chemickýchvlastností, takže náhrada metionínu za selenometionín má len malý efekt na štruktúru a funkciu bielkovín. Zabudovávanie selenometionínu do tkanivových bielkovín a keratínu však u dobytku, vtákov a rýb môže mať toxické účinky. Tie sa prejavujú stratov chlpov, vychudnutím, deformáciou kopýt, stratou vitality a eróziou kĺbov a dlhých kostí. Zabudovanie selenometionínu do bielkovín namiesto metionínu však pomáha pri určovaní štruktúry bielkovín pomocou röntgenovej kryštalografie pri použití metód anomálnej difrakcie (SAD, MAD). Zabudovanie ťažkých atómov, napríklad selénu, uľahčuje riešenie fázového problému, ktorý vzniká pri kryštalografii.


Mil Mi-4

Context: Spočiatku bol Mi-4 vyrábaný ako výsadková a útočná helikoptéra pre sovietske ozbrojené sily. Táto verzia je charakteristická svojimi okrúhlymi oknami na kabíne a trupovým výklenkom, v ktorom mohol byť v prípade potreby umiestnený pozorovateľ, alebo tam mohla byť umiestnená prídavná palivová nádrž. Hlavným rozdielom medzi vrtuľníkmi Mi-4 a S-55 boli dvojdielne vráta sprístupňujúce nákladný priestor vrtuľníka Mi-4, kam sa zmestil náklad s maximálnou hmotnosťou 1 600 kg. Najčastejším nákladom ktorý Mi-4 prevážal bolo vozidlo GAZ-59, 76 mm protitankové delo,14 plne vyzbrojených vojakov alebo 2 motocykle. Vojenské verzie Mi-4 boli vyvezené do mnohých vzdušných síl v sovietskej sfére vplyvu, medzi ktorými najväčším odberateľom bola India, ktorá obdržala 60 ks a Kuba, ktorá obdržala 24 ks.


Mil Mi-17

Context: Vznik a vývoj Mil Mi-17 vo výbave afganského letectva Vrtuľník Mi-8 bol konštruovaný ako turbomotorový následník modelu Mil Mi-4, bol schopný prepraviť takmer dvojnásobne množstvo nákladu alebo cestujúcich. Bez zmien boli prijaté rôzne diely modelu Mil Mi-4. V roku 1976 boli stroje Mi-8 modernizované inštaláciou nových 2 motorov Klimov TV3-117MT, neskôr bol inštalovaný nový rotor, prevodovka z Mi-14, boli realizované úpravy trupu pre ťažší náklad. Pri modernizácii bol tiež inštalovaný nový navigačný a informačný systém a modernejšie spojovacie prostriedky. Okrem toho boli stroje vybavené účinnými prostriedkami ochrany proti protilietadlovým riadeným strelám s infračerveným navádzaním. Vrhač klamných cieľov je inštalovaný v hranatej schránke na spodnej strane chvosta. Mi-17 môže byť vybavený poveternostným (dopplerovským) radarom, ktorý môže slúžiť aj pre navigáciu. Na boky trupu je možno umiestniť rôzne zbraňové systémy, pre ktoré je k dispozícii šesť závesníkov. Mi-17 môže byť vyzbrojený blokmi neriadených rakiet UB-32-57 (6x 32 striel S-5 kalibru 57 mm) alebo B-8-V20 (6x 20 striel S-8 kalibru 80 mm) prípadne inou výzbrojou. V niektorých verziách boli inštalované silnejšie motory TV3-117VM (1545 kW, 2070 hp) pre lety vo vyššej nadmorskej výške a teplejšie podnebie. Označenie Mi-17 sa používa hlavne pre stroje určené na export, v ZSSR a Rusku sa zvyknú stroje Mi-17 označovať ako Mi-8M.


Mil Mi-28

Context: Vznik a vývoj Mil Mi-28 Mi-28N na výstave MAKS2013 Koncom 60. rokov 20. storočia prebiehal v USA program vývoja špecializovaného útočného vrtuľníka AH-56 Cheyenne, ktorý bol široko propagovaný západnou tlačou. Hoci bol tento program nakoniec zrušený, o podobný typ vrtuľníka prejavil záujem aj Sovietsky zväz. Dňa 6. mája 1968 bolo prijaté uznesenie Ústredného výboru a Rady ministrov ZSSR o vytvorení Mi-24, ktoré okrem iného zahŕňalo aj vývoj útočného vrtuľníka s vyššou cestovnou rýchlosťou a lepšou manévrovateľnosťou. Do konca toho istého roka bol na svete prvý projekt Mi-28, ale zavedeniu novej koncepcie bránilo viacero faktorov. Hlavnými príčinami boli nejasná predstava armády o tvare takéhoto vrtuľníka, veľké vyťaženie kancelárie Mil, ako aj choroba a smrť hlavného konštruktéra M.L. Mila. K vývoju Mi-28 (produkt 280) sa v kancelárii Mil vrátili v roku 1972 pod vedením nového hlavného konštruktéra M.V. Oľševca. V roku 1976 bol zadefinovaný vonkajší tvar Mi-28 a všetky práce na novom bojovom stroji začal viesť hlavný konštruktér A.N. Ivanov. Popri Mi-28 prebiehal v tej dobe v ZSSR vývoj ešte ďalšieho bojového vrtuľníka. Tento projekt závodu N.I. Kamova niesol označenie V-80 a neskôr vyústil do vzniku vrtuľníka Ka-50. Dňa 16. decembra 1976 bolo prijaté uznesenie o pokračovaní vývoja oboch typov, pričom jeden z nich sa mal stať budúcim sovietskym útočným vrtuľníkom. Keďže sovietske letectvo nedodalo konkrétne takticko-technické požiadavky, konštruktéri Kamova a Mila mali pri tvorbe svojich návrho pomerne voľné ruky. V dôsledku toho sa spustila pomerne unikátna súťaž, v rámci ktorej uplatnili konštruktéri dva úplne odlišné prístupy. Vznikli tak dva rôzne vrtuľníky, ktoré sa líšili aerodynamickým usporiadaním, vzletovou hmotnosťou, posádkou, zbraňami, vybavením atď. Prvý prototyp Mi-28 bol postavený v júli 1982 a po niekoľkých mesiacoch pozemných skúšok sa 10. novembra tohto istého roku začali letové testy. Prvá etapa štátnych skúšok bola ukončená v roku 1984 a následne sa začala druhá etapa vojskových skúšok. Vďaka psobivým výsledkom prvých testov sa ministerstvo leteckého priemyslu vo februári 1984 rozhodlo, že môže začať príprava na sériovú výrobu Mi-28. Sovietske letectvo malo dostať prvý vrtuľník Mi-28 v roku 1987, k tomuto však nikdy nedošlo. Štúdie, uskutočnené v tej dobe v Spojených štátoch preukázali, že pri vtedajšej úrovni elektroniky nemožno vytvoriť plnohodnotný jednomiestny bojový vrtuľník. Sovietski vojenskí experti však dospeli k záveru, že bude možné vyvinúť plne automatizovaný systém, vďaka ktorému bude môcť viesť bojovú činnosť vo vrtuľníku iba jeden pilot. V októbri 1984 tak zvíťazilo skôr politické ako pragmatické riešenie a pre sériovú výrobu bol vybraný vrtuľník Ka-50. Ako sa neskôr ukázalo, išlo o chybný krok, keďže jednomiestna koncepcia bojového vrtuľníka sa príliš neosvedčila. Bolo vyrobených iba niekoľko kusov a vrtuľník sa v súčasnoti vyrába v dvojmiestnom prevedení ako Ka-52. Hoci projekt vývoja Mi-28 nebol zrušený, od roku 1986 už bol jednoznačne preferovaný vývoj Ka-50. Finančné prostriedky na vývoj Mi-28 boli znížené a súťaž pokračovala pomerne neférovým spôsobom. Pre skúšobné lety boli postavené 2 prototypy: prvý mal klasický trojlistý chvostový rotor, zatiaľ čo druhý bol osadený dvojitým chvostovým rotorom. Stavba tretieho prototypu sa začala v roku 1985 a boli pri nej zohľadnené všetky požiadavky zákazníka. V roku 1987 dostal tento modernizovaný vrtuľník označenie Mi-28A. Od prvých dvoch prototypov sa líšil výkonnejšími motormi TV3-117VMA, zdokonaleným prístrojovým vybavením a upravenou hlavnou prevodovkou. Na koncoch krídel sa objavili kontajnery s infračervenými a radarovými klamnými cieľmi. Testy prvého Mi-28A sa začali v januári 1988 a v januári 1991 sa k nemu pridal ďalší. V roku 1993 prejavilo letectvo predbežný záujem o počiatočnú sériu vrtuľníkov Mi-28A. Vzhľadom na nedostatočné financovanie sa však dokončenie vývoja oneskorilo a vybavenie vrtuľníkov sa na danú dobu stalo morálne zastaraným. A hoci sa už Mi-28A nachádzal v záverečnej fáze štátnych skúšok, jeho ďalší vývoj bol zastavený. Bolo prijaté nové rozhodnutie sústrediť všetky finančné prostriedky do vývoja novej verzie bojového vrtuľníka. Ten dostal označenie Mi-28N („N“ - noc), čo poukazovalo na požadovanú spôsobilosť, operovať nielen počas dňa, ale aj počas noci a za akéhokoľvek počasia. Let prvého prototypu Mi-28N sa uskutočnil 14. novembra 1996. Dňa 30.apríla 1997 sa začali závodné letové skúšky, ktoré v roku 2001 pokračovali štátnymi skúškami. Tie boli ukončené 26. decembra 2008. Celkovo sa ich zúčastnili dva prototypy a sedem predsériových vrtuľníkov. Dňa 15. októbra 2009 bol Mi-28N oficiálne zavedený do služby.


Mikojan-Gurevič MiG-25

Context: Konštrukcia MiG-25P je veľké prepadové lietadlo, ktorého dĺžka je . 80% draku stroja pozostáva z nerezovej teplu odolnej ocele VNS-2, VNS-4 a VNS-5. Zvyšných 8% konštrukcie je z titánu a 11% z hliníkovej zliatiny D19. Lietadlo má dve vertikálne chvostové plochy a lichobežníkové krídla s rozpätím . Krídla majú šípovitosť 42.5° na nábežnej hrane a 41° na odtokovej hrane. Pohon MiGu-25P zabezpečovali dva motory Tumansky R-15B-300 s prídavným spaľovaním. Ťah každého z motorov bol 73,5 kN, pri použití forsáže až 109,8 kN. Lietadlo dosiahlo maximálnu rýchlosť /h, bolo to však bez výzbroje a vo výške . V reálnych podmienkach neprekračovali piloti rýchlosť /h a v nízkych nadmorských výškach je to len /h. MiG-25P mal vo vnútoných palivových nádržiach paliva. Lietadlo vyzbrojené raketami dokázalo pri nadzvukovej rýchlosti preletieť . MiG-25P mal pod krídlami štyri závesníky, na ktorých mohol niesť dva typy rakiet. Na vnútorných pylónoch mal zvyčajne zavesenú dvojicu striel R-40T s infračerveným navádzaním a dosahom . Na vonkajších to boli dve R-40R s poloaktívnym navádzaním a dosahom . Stíhačka bola vybavená rádiolokátorom Smerč-A, ktorý dokázal detegovať ciele s efektívnou odrazovou plochou na . Radar mohol zameriavať ciele na vzdialenosť .


Mil Mi-24

Context: Nasadenie Svetová verejnosť sa o existencii tohto typu dozvedela v roku 1974, kedy boli v odbornej literatúre publikované jeho prvé fotografie. Mi-24 sa zúčastnili intenzívnych bojov v Afganistane v 80. rokoch. Nasadenie sovietskych vrtuľníkov bolo spočiatku pre povstalcov veľmi nepríjemné. Mi-24 čoskoro získali od svojho nepriateľa prezývku „satanov koráb“. Nadvláda vrtuľníkov mala za následok, že USA dodali mudžahedínom protilietadlový komplet FIM-92 Stinger. Prvý Hind bol stratený v boji s mudžahedínmi 30. mája 1979. V Afganistane sa Mi-24 v dôsledku väčších nadmorských výšok, ako aj viacerých skúseností z bojov zväčša odľahčovali, často aj za cenu zníženého pancierovania. Špecializovali sa najmä na boj proti pozemným cieľom, prepravu pechoty zvyčajne zaisťovali stroje Mi-8. Neskôr boli nasadené ruskou stranou počas viacerých vojen v Čečensku. Zúčastnili sa aj občianskej vojny v Sierra Leone. Počas iránsko-irackej vojny došlo k viacerým leteckým súbojom irackých Mi-25 s iránskymi vrtuľníkmi AH-1J SuperCobra. Irackí piloti si vo všeobecnosti stroje Mi-25 pochvaľovali, najmä pre ich vysokú rýchlosť, dolet, všestrannosť a veľkú nosnosť. Za neuspokojivé považovali najmä nízku efektivitu zbraňových systémov a malú obratnosť.


Mil Mi-1

Context: Verzie Mil Mi-1M Maďarský Mi-1S/Mi-3 s postrannými tubami na prevoz pacientov Mil Mi-1 na poštovej známke Ruska Mi-1 základná verzia vojenského pozorovacieho a spojovacieho vrtuľníka pre pilota a dve osoby Mi-1A Moskvič aerotaxi, používané sovietskou leteckou spoločnosťou Aeroflot Mi-1NCH poľnohospodárska a viacúčelová verzia. Mohol niesť 400 kg alebo 500 litrov chemikálií vo dvoch kontajneroch po stranách trupu Mi-1U školská verzia s riadením pre inštruktora, ktorá sa používala v armáde i v civilnom letectve Mi-1S/Mi-3 sanitná verzia s dvomi kontajnermi, ktoré boli umiestnené na bokoch trupu. Slúžili na prepravu pacientov. Na rozdiel od iných verzií mal tento vrtuľník štvorlistovu vrtuľu Mi-1P plaváková verzia používaná na službu na mori Mi-1T dopravná verzia s dvojitým riadením Poľské verzie SM-1 viacúčelová vojenská verzia SM-1S sanitná verzia SM-1Z poľnohospodárska verzia SM-1SZ školská verzia s dvojakým riadením SM-1W viacúčelový vojenský a civilný vrtuľník SM-2 vylepšená päťmiestna poľská verzia WSK SM-2 poľská úprava Mi-1


Mil Mi-8

Context: Takticko-technické údaje Mi-8 je dvojmotorový vrtuľník s jedným nosným rotorom, pre dvoj až trojčlennú posádku a 24 až 28 sediacich cestujúcich (prípadne 12 ležiacich), alebo zodpovedajúci náklad. Trup je tvorený kovovou polškrupinou s niekoľkými oceľovými dielmi. Nosný rotor s piatimi listami je kovový rovnako ako trojlistá vrtuľa vyrovnávacieho rotora. Kolesový podvozok je pevný. Kabína je prístupná bočnými dvermi, v zadnej časti trupu sa nachádza nákladná rampa. Civilné stroje majú inštalovaný aj priehľadný hranol na boku trupu, ktorý slúži ako pozorovateľňa operátorovi žeriavu. Technické údaje (Mi-8) 500px Priemer nosného rotoru: Priemer vyrovnávacieho rotoru: Dĺžka s otáčajúcimi sa rotormi: Dĺžka trupu: Výška: Prázdna hmotnosť: Motor: 2x Izotov TV2-117-A Výkon motoru: 1 120 kW (1 500 k) Výkony Maximálna vzletová hmotnosť: Maximálna rýchlosť: /h Cestovná rýchlosť: /h Dostup: Stúpavosť pri zemi: /s Dolet: 500 – Maximálna preletová vzdialenosť: Nosnosť: v nákladovej kabíne, alebo na vonkajšom závese


Mil Mi-28

Context: Verzie  Mi-28N - základný variant zavedený v roku 2009. Mi-28UB - cvično-bojová verzia vrtuľníku Mi-28N, ktorá bola zavedená v roku 2017. Hlavnou odlišnosťou od základnej verzie je inštalácia ovládacích prvkov do predného kokpitu (u Mi-28N sú len vzadu). Mi-28NE - exportná verzia, ktorá bola ponúkaná od roku 2012. Mi-28NM - najnovšia verzia, ktorá by sa mala začať vyrábať od roku 2019.


Mil Mi-26

Context: Varianty  V-29 Prototyp Mi-26 (NATO - "Halo-A") Vojenská nákladná verzia Mi-26A vylepšená verzia s vylepšeným navigačným systémom Mi-26M vylepšená verzia vychádzajúca z Mi-26 navrhnutá na vyšší výkon Mi-26MS lekárska evakuačná verzia Mi-26NEF-M protiponorková vojenská verzia Mi-26P transportná verzia pre pasažierov (kapacita: 63) Mi-26PP verzia na prenos rádiových vĺn Mi-26PK lietajúci žeriav Mi-26S záchranná verzia Mi-26T nákladná verzia


Mil Mi-24

Context: Vznik a vývoj Mil Mi-24A V priebehu 60. rokov sovietska konštrukčná kancelária M. L. Miľa rozpracovala plány viacerých vrtuľníkov pre priamu podporu pozemných vojsk. Typ V-22 nikdy neuzrel svetlo sveta, druhý experimentálny stroj V-24 sa podobal americkému UH-1 Huey. V tomto období však vo velení sovietskej armády nepanoval jednotný názor na to, či rozvíjať rovnakým tempom strategické (nukleárne) aj konvenčné zbrane. Milovi sa podarilo presvedčiť vtedajšieho zástupcu ministra obrany ZSSR A. A. Grečka aby vytvoril komisiu, ktorá by preskúmala potrebu nových bojových vrtuľníkov. Napriek rozdielnym názorom nakoniec komisia vyhlásila 6. mája 1968 súťaž na výrobu nového dvojmotorového vrtuľníka pre priamu podporu pozemných vojsk. Prototyp V-24 uskutočnil prvý let 19. septembra 1969. Po dvoch prototypoch prišla 10 kusová predséria označovaná aj ako Hind B. Konštrukcia Mi-24 používala skúsenosti z existujúcich Mi-8 a Mi-14, skĺbila v sebe robustnosť, nosnosť aj vysokú rýchlosť. V júni 1970 sa začali armádne skúšky týchto strojov. V tomto období zomrel vo veku 61 rokov vedúci konštrukčnej kancelárie M. L. Miľ. Prvou výrobnou sériou, ktorá oproti predsériovým kusom prekonala rad úprav sa stala verzia Mi-24A (Hind A). Táto verzia ešte mala veľkú presklenú kabínu, v ktorej boli sústredení všetci členovia posádky. Ďalšou sériou sa stala verzia Mi-24F ktorá zaznamenala prvú výraznú zmenu od pôvodnej konštrukcie a to presunutie chvostového rotora z pravej na ľavú stranu. Výcviková verzia označená Mi-24U (Hind C) mala zdvojené riadenie. Celkovo bolo vyrobených okolo 240 kusov verzie A, F a U. Mil Mi-24D Na základe skúseností z prevádzky sa začala vyrábať významná aj keď iba prechodná verzia Mi-24D (Hind D), ktorá zaznamenala ďalšie vylepšenia konštrukcie. Bola prepracovaná predná časť trupu, priestory pilota a operátora zbraňových systémov boli oddelené a mali tandemové usporiadanie, pričom pilot sedí v zadnom a operátor v prednom sedadle. Tretí člen posádky, palubný technik mal svoje miesto v spojovacom tuneli medzi kabínou pilota a nákladovým priestorom. Mi-24D začali schádzať z výrobných pásov v roku 1973. Stroje verzie D pre export boli označované ako Mi-25. Celkovo bolo vyrobených okolo 350 kusov. Stále sa zlepšujúca konštrukcia Mi-24 priniesla ďalšiu verziu označenú ako Mi-24V (Hind E). Táto verzia vyrábaná od marca 1976 až do roku 1986 bola výkonnejšia, disponovala vylepšenými zbraňovými systémami. Celkovo bolo vyrobených asi 1000 kusov tejto verzie. Stroje verzie V pre export boli označované ako Mi-35. Medzi rokmi 1986 – 1989 bolo vyrobených ešte okolo 620 mierne odlišných Mi-24P (Hind F) a Mi-24G. Ich hlavnou zmenou a vizuálnou odlišnosťou bola zmena v hlavňovej výzbroji. Tieto verzie nepoužívali bežné otočné strelecké veže ale pevné dopredu strieľajúce kanóny. Ako ďalšie varianty boli prieskumné a zameriavacie modely Mi-24R (Hind G1) a Mi-24K (Hind G2) a veľa ďalších modernizovaných verzií a príbuzných variant. Objem výroby dosiahol 5200 kusov a Mi-24 slúžia alebo slúžili 45 štátoch. Stroje Mi-24 mali vo výzbroji aj vojenské letectvo Slovenskej republiky. Do roku 2013 bolo plánované ich postupné vyradenie. Všetky vrtuľníky Mil Mi-24 vzdušných síl SR boli napokon vyradené už 20. septembra 2011. Dnes sa zaoberá modernizáciou stále používaných Mi-24 niekoľko firiem.


Mil Mi-24

Context: Technické údaje Mi-24 300px Priemer nosného rotoru: Priemer vyrovnávacieho rotoru: Dĺžka s otáčajúcimi sa rotormi: Výška: (s otáčajúcim sa vyrovnávacím rotorom) Dĺžka trupu: Rozpätie krídel: Prázdna hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Motor: 2x Klimov (Izotov) TV3 – 117V Výkon motoru: 2190 hp (každy motor) Výkony Maximálna rýchlosť: /h Dostup: Dolet: Nosnosť: nákladu alebo 8 plne vyzbrojených sediacich vojakov alebo 4 ležiaci ranení Výzbroj Výzbroj tvorí jeden štvorhlavňový guľomet s 1470 nábojmi v prednej otočnej streleckej veži. Pod krídlami unesie max. osem protitankových navádzaných rakiet 9M114 (AT-6 „Spiral“). Ďalej nosiče rôznych druhov neriadených rakiet vzduch-zem. Niektoré Mi-24 môžu byť vyzbrojené raketami vzduch-vzduch R-60 (AA-8 „APhid“).


Mil Mi-4

Context: Verzie Spočiatku bol Mi-4 vyrábaný ako výsadková a útočná helikoptéra pre sovietske ozbrojené sily. Táto verzia je charakteristická svojimi okrúhlymi oknami na kabíne a trupovým výklenkom, v ktorom mohol byť v prípade potreby umiestnený pozorovateľ, alebo tam mohla byť umiestnená prídavná palivová nádrž. Hlavným rozdielom medzi vrtuľníkmi Mi-4 a S-55 boli dvojdielne vráta sprístupňujúce nákladný priestor vrtuľníka Mi-4, kam sa zmestil náklad s maximálnou hmotnosťou 1 600 kg. Najčastejším nákladom ktorý Mi-4 prevážal bolo vozidlo GAZ-59, 76 mm protitankové delo,14 plne vyzbrojených vojakov alebo 2 motocykle. Vojenské verzie Mi-4 boli vyvezené do mnohých vzdušných síl v sovietskej sfére vplyvu, medzi ktorými najväčším odberateľom bola India, ktorá obdržala 60 ks a Kuba, ktorá obdržala 24 ks. Od roku 1964 sa vo väčších množstvách vyrábali 2 civilné verzie Mi-4. Boli nimi Mi-4P a Mi-4S . Mi-4P bola štandardnou verziou pre Aeroflot, nesúc na palube 11 pasažierov pri normálnom alebo 16 pri ekonomickom sedení.Aeroflot ho taktiež využíval ako záchranný, pričom mohol niesť 8 nosidiel a doktora. Verzia Mi-4P je rozoznateľná svojimi štvorcovými okienkami na kabíne, krytmi kolies a chýbajúcim výstupkom v trupe. Popri pasažieroch mohlo byť nesených aj 100 kg batožiny. Verzia Mi-4S bola zvyčajne používaná pri poľnohospodárskych prácach, a bola osadená práškovým posypovačom alebo nádržou s objemom 1 600 l, ktorá obsahovala pesticídy alebo hasiacu zmes, používanú pre požiaroch. Všetky verzie Mi-4 majú schopnosť upevnenia plavákov na kolesový pristávací podvozok. Civilné verzie Mi-4 boli nasadené v polárnych regiónoch ZSSR, kde vykonali množstvo dobrej práce, vykonávajúc geologický prieskum a hliadkovanie.


Mil Mi-4

Context: Introduction  Mil Mi-4 (v kóde NATO: Hound ) je ruský (pôvodne sovietsky) výsadkový a transportný vrtuľník z prvej polovice 50. rokov 20. storočia. Vrtuľník sa používal pre prepravu cestujúcich alebo nákladu, v poľnohospodárstve aj ako žeriav. Do roku 1969 bolo vyrobených vyše 3 500 kusov vrátane 545 licenčných strojov vyrobených v Číne. Vrtuľník Mi-4 patril k najrozšírenejším vrtuľníkom vo východnom bloku. Vojenská verzia mohla byť vyzbrojená jedným guľometom.


Mil Mi-26

Context: Introduction  Mil Mi-26 (v kóde NATO: Halo) je ruský (pôvodne sovietsky) viacúčelový dopravný vrtuľník. Použiteľný v civilnom aj vo vojenskom sektore. Je to najväčšia a najvýkonnejšia sériovo vyrábaná helikoptéra. Prvý let stroj absolvoval 14. decembra 1977. Vyrábal sa v Rostovskej vrtuľníkovej továrni v meste Rostov nad Donom. Dodnes bolo postavených spolu 276 sériových strojov. Stroj Mi-26 je pre svoju veľkosť posádkami prezývaný „lietajúca krava“ (letajuščaja karova). Ako viacúčelový vrtuľník môže byť použitý pre civilné aj vojenské účely. Jeho nosnosť sa pohybuje do 20 ton. Cena jedného kusu sa pohybuje okolo 20-25 miliónov dolárov.


Mil Mi-8

Context: Vznik a vývoj Stroj vznikol na základe požiadaviek Aeroflotu. Prvý prototyp vrtuľníka Mil Mi-8 bol zalietaný 9. júla 1961. Druhý prototyp, ktorý bol vybavený dvoma turbínovými motormi AI-24W, po prvýkrát vzlietol 17. septembra 1962. Typ Mi-8 sa stal najrozšírenejším transportným vrtuľníkom na celom svete. Doteraz slúži v mnohých armádach a civilných organizáciách. Môže byť vyzbrojený blokmi neriadených rakiet a rôznou hlavňovou výzbrojou. Bolo vyrobených približne 13 000 kusov. Neskôr bola vyvinutá verzia s výkonnejšími motormi a lepším prístrojovým vybavením označená Mi-17, ktorá sa však od svojho predchodcu navonok výrazne nelíši.


Mil Mi-28

Context: Introduction  Mil Mi-28 (kód NATO Havoc ) je ruský moderný útočný vrtuľník, pre boj proti tankom a obrneným vozidlám z konca 80. rokov 20. storočia. Tento nástupca stroja Mil Mi-24 je konštruovaný tak, aby bolo možné stroj prepraviť letecky do miesta nasadenia, tam ho rýchlo zostaviť a pripraviť k nasadeniu do boja. Maximálna rýchlosť vpred činí asi 300 km/hod.


Mil Mi-17

Context: Používatelia Stroje používa rad krajín po celom svete, vrátane Fínska, Česka, Pakistanu či Vietnamu. Mil Mi-17 je aj súčasťou výzbroje Ozbrojených síl Slovenskej republiky.


Mikojan-Gurevič MiG-1

Context: Bojové použitie Po prepadnutí ZSSR nacistickým Nemeckom sa ukázalo, že sovietski letci nie sú celkom pripravení na obsluhu týchto nových strojov, ktorých ovládanie a chovanie sa celkom odlišovalo od lietadiel staršej generácie. Pre mnohých neskúsených pilotov bolo lietadlo rovnako nebezpečné, ako nepriateľ. Lietadiel typu MiG-1 bolo vyrobených približne 100 kusov, potom sa začal vyrábať vylepšený MiG-3.


Mil Mi-1

Context: Introduction  Mil Mi-1 (americká tajná služba ho pôvodne označila ako "Typ 32", neskôr v kódovom označení NATO bol pomenovaný ako "Hare" – zajac ), bol sovietsky trojsedadlový ľahký vrtuľník. Bol poháňaný hviezdicovým motorom Ivčenko AI-26V s výkonom 580 Hp. Ide o prvý sériovo vyrábaný vrtuľník v bývalom Sovietskom zväze.


Mil Mi-24

Context: Varianty  Mi-24A Prvá sériovo vyrábaná verzia vrtuľníku Mi-24. Jej produkcia prebiehala v rokoch 1971 až 1975 a celkovo bolo vyrobených 250 kusov. Dvojica motorov TV3-117 poháňala hlavný päťlistý rotor a trojlistý chvostový rotor, ktorý bol na pravej strane. Operátor - strelec a pilot sedeli v jednom kokpite: strelec vpredu a pilot za ním mierne naľavo. Nákladný priestor pre 8 výsadkárov bol vybavený dvojkrídlovými dverami, ktoré sa otvárali nahor a nadol. Okrem vojakov bolo možné prepraviť interne aj nákladu do hmotnosti 1500 kg. Nadmerný náklad s hmotnosťou do 2 500 kg sa mohol prepravovať na vonkajšom závese. Výzbroj pozostávala z guľometu kalibru a štyroch protitankových rakiet 9M17 „Falanga-M“ so systémom manuálneho navádzania. Rakety 9M17 sa nachádzali už na starších vrtuľníkoch Mi-4AV a Mi-8TV. Pravdepodobnosť zásahu cieľa týmito raketami nebola vyššia ako 30% a na Mi-24A boli integrované len preto, lebo vývoj komplexu Šturm meškal. Ďalšiu výzbroj Mi-24A predstavovali neriadené rakety S-5 (4 bloky po 32 rakiet S-5M1, S-5MO, S-5KBP, S-5KO a S-5-O) a bomby s hmotnosťou do (8x OFAB-100, 4x OFAB-250, 4x RBK-250, 2x RBK-500, 2x KMGU-2 , 2x ODAB-500, 2x ZB-500). Mi-24U Cvičná verzia, ktorá sa od Mi-24A odlišovala absenciou guľometu a riadených protitankových rakiet 9M17. Mi-24D Verzia s prepracovanou prednou časťou trupu. Pre pilota a operátora boli vytvorené dve separátne kabíny s tandemovým usporiadaním, pričom každá z nich sa nachádza v inej výške. Pre lepšiu manévrovateľnosť bol chvostový rotor presunutý z pravej na ľavú stranu a zmenil sa aj smer jeho otáčania. Vrtuľník získal štvorhlavňový rotačný guľomet JakB-12,7 s palebným priemerom 1470 nábojov. Sériová výroba prebiehala v rokoch 1973 až 1977 a v priebehu tohto obdobia bolo vyrobených 350 vrtuľníkov Mi-24D. Mi-25 Exportná verzia Mi-24D pre krajiny tretieho sveta s mierne odlišným palubným vybavením. Mi-24UD Cvičná verzia Mi-24D. Mi-24RChR Špeciálna verzia Mi-24D, ktorá je určená na vykonávanie radiačného, chemického a bakteriologického prieskumu. Mi-24V Verzia vylepšená o protitankové rakety 9M114 kompletu 9K113 Šturm-V a zameriavací systém Raduga-Š, ktoré zvýšili pravdepodobnosť zásahu cieľa na 92 %. Rakety 9M114 boli vybavené bojovou časťou s hmotnosťou 6 kg a mali dolet 5000 m. Neriadené rakety S-5 neboli v boji príliš účinné, preto boli nahradené výkonnejšími S-8 (4 bloky po 20 rakiet) a S-13 (4 bloky po 5 rakiet). Na prelome 80. a 90. rokov sa arzenál Mi-24V rozšíril aj o neriadené rakety S-24. Achillovou pätou vrtuľníka Mi-24A bol rotor s nízkou účinnosťou. Aby sa dosiahol u Mi-24V väčší statický dostup (na 2100 m), dostal nový variant vylepšené motory TV3-117V. Táto verzia bola zavedená do služby v roku 1976 a do roku 1986 bolo vyrobených asi 1000 kusov Mi-24V. Mi-35 Exportná modifikácia vrtuľníku Mi-24V pre krajiny tretieho sveta, ktorá mala zjednodušené avionické vybavenie. Mi-24P Keďže rotačný guľomet JakB-12,7 bol vhodný len na ničenie živej sily a neobrnenej techniky, bol nahradený kanónom GŠ-30K kalibru . Jeho vyššia hmotnosť a sila spätného nárazu pri streľbe však neumožňovali jeho inštaláciu do pôvodnej otočnej veže pod nosom vrtuľníka, preto bol uchytený na pravej strane trupu. Testovanie tejto verzie začalo v roku 1975 a sériová výroba Mi-24P bola spustená v apríli 1981. Mi-24VP Ako vyplynulo z reálneho nasadenia Mi-24P, palebná sila GŠ-30K bola zbytočne veľká, preto bol nahradený pohyblivým dvojhlavňovým kanónom kalibru GŠ-23L. Sériová výroba tohto typu sa začala v roku 1989. Mi-24PN Modernizácia vrtuľníkov Mi-24P, ktorá prebehla v rokoch 2004 až 2005. Celkovo bolo takto modifikovaných asi 13 vrtuľníkov pre ruské letectvo a 1 pre Ugandu. Modernizácia mala predĺžiť životnosť vrtuľníkov o ďalších 10 rokov alebo 1000 letových hodín. Stroje boli vybavené okrem denného zameriavacieho systému Raduga-Š aj infračerveným zameriavacím systémom Zarevo. Výzbroj vrtuľníkov pozostávala zo 16 riadených striel Šturm alebo Ataka, prípadne 4 blokov po 20 neriadených raketách S-8 alebo 4 blokov po 5 neriadených raketách S-13.


Mil Mi-2

Context: Vznik a vývoj Začiatkom 60. rokov 20. storočia sa v ZSSR začal proces vývoja nových vrtuľníkov ľahkej a strednej triedy. Konštrukčná kancelária M.L. Miľa, povzbudená úspechom pri konštrukcii dovtedy najväčšieho vrtuľníka na svete - Mi-6, sa pustila do návrhu nového stroja. Za základ nových vrtuľníkov ľahkej a strednej triedy im poslúžili zastarávajúce vrtuľníky Mi-1 a Mil Mi-4, ktoré mali byť upravené na pohon novými turbohriadeľovými motormi. Stroj Mi-2 vznikol v dôsledku snáh o modernizáciu zastarávajúceho vrtuľníka Mi-1, ktorého piestový motor AI-26V v tej dobe nespĺňal požiadavky. Neskorší návrh počítal s inštaláciou dvoch motorov a použitím čo najväčšieho počtu súčastí Mi-1 (napr. prevodovka, rotor atď.). Počet zmien však bol natoľko veľký, že Mi-2 sa od svojho predchodcu podstatne líšil. Nový prototyp niesol označenie V-2. Prototyp V-2 ľahšej triedy bol koncipovaný ako dvojmotorový napriek tomu, že v tom čase vrtuľníky tejto hmotnostnej kategórie boli koncipované ako jednomotorové. M.L. Miľ pôvodne predpokladal, že vrtuľník Mi-2 bude prevažne používaný v poľnohospodárstve, doprave a v zdravotníctve. V januári 1961 bol príslušnou komisiou schválený model Mi-2 a koncom februára boli dodané výkresy prototypov. Prvý let prototypu sa uskutočnil v septembri 1961 a trval 15 minút. Počas letových skúšok bol Mi-2 pilotovaný G. Alferovom a B. Anopovom, pričom prvý bol poverený letovými skúškami poľnohospodárskej verzie a druhý dopravnej verzie. Na jar 1962 sa uskutočnili niekoľkomesačné skúšky poľnohospodárskej verzie pri kolchoze neďaleko od Moskvy, ktoré mali preveriť všetky aspekty prevádzky nového stroja. Koncom roka 1962 začal ZSSR rokovania s Poľskom, ktoré sa týkali možnosti sériovej výroby vrtuľníkov Mi-2 v továrni WSK-Świdnik. Poľsko malo dobré skúsenosti už z predošlej sériovej výroby vrtuľníkov Mi-1, ktoré boli označované tiež ako SM-1. Vďaka týmto faktom bola v januári 1964 podpísaná medzivládna dohoda medzi ZSSR a PĽR o odovzdaní práv na ďalší vývoj a predaj poľskému leteckému priemyslu. V ZSSR sa nemali vyrábať ani motory GTD-350. Zmluva stanovovala dodanie požadovaného počtu Mi-2 pre ZSSR, dodávky náhradných dielov a motorov. Konštrukčná kancelária M.L. Miľa zároveň napomáhala pri zavádzaní sériovej výroby v Poľsku. Prvý poľský Mi-2 vzlietol 4. novembra 1965 s posádkou Wiesław Mercik, Kazimierz Moskwicz a Henryk Jaworski. Od roku 1966 prebiehala sériová výroba naplno.


Mil Mi-4

Context: Projektové a prípravné práce na novom vrtuľníku začal konštrukčný tím v októbri 1951. A to pod vplyvom úspešného nasadenia amerických výsadkových vrtuľníkov v kórejskej vojne (1951 – 1953). Prvý let prototypu označeného ako VD-12 (vertaljot desantnyj – výsadkový vrtuľník pre 12 členov výsadku) sa uskutočnil už v máji 1952. Cez množstvo problémov s prototypom (trepanie listov nosného rotoru, nedostatočné oneskorenie medzi výmenami pôvodných drevených listov nosného rotoru – len 100 hodín) a ich odstraňovaním „počas prevádzky“ bola navrhnutá koncepcia na prelome rokov 1952 a 1953. Potom bola táto koncepcia schválená a následne sa rozbehla sériová výroba. Od leta 1953 boli vrtuľníkom prezbrojované prvé jednotky sovietskeho letectva. Bol to prvý transportný vrtuľník v službách sovietskej armády.


Mil Mi-2

Context: Špecifikácie (Mi-2T) 300px Technické údaje Posádka: 1 Kapacita: 8 cestujúcich alebo 2 ležiaci a 2 sediaci pacienti alebo vnútorného alebo vonkajšieho nákladu Dĺžka: Priemer rotoru: Priemer vyrovnávajúceho rotoru: Výška: Plocha rotoru: Hmotnosť prázdneho vrtuľníka: Vzletová hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 2 × turbohriadeľový motor Klimov GTD-350, každý s výkonom 298 kW Kokpit Mi-2 vystaveného v leteckom múzeu v Košiciach Výkony Maximálna rýchlosť: /h Cestovná rýchlosť: /h Dolet: Dostup: Stúpavosť: /s Zaťaženie rotoru: /m² Pomer výkon/hmotnosť: 170 W/kg


Klimov GTD-350

Context: Použitie  Mil Mi-2


Mil Mi-2

Context: Introduction  Mil Mi-2 (v kóde NATO: „ Hoplite “) je ruský (pôvodne sovietsky) viacúčelový ľahký vrtuľník skonštruovaný v Moskovskom vrtuľníkovom závode M. L. Mila začiatkom 60. rokov 20. storočia. Napriek tomu, že ide o sovietsku konštrukciu, stroj bol vyrábaný výhradne v závode PZL vo Świdniku v Poľsku. Výroba skončila v roku 1985. Vyrobilo sa približne 7 200 kusov. Vrtuľník Mi-2 sa požíval na civilné aj vojenské ciele.


Chronologický prehľad dejín Kórey

Context: Obdobie japonskej kolonálnej nadvlády <1910–1945> 1910 1. október: riadením administratívy poverený generálny gubernátor (Čhongdok) podriadený priamo japonskému cisárovi, ako prvý nastúpil japonský generál Terauči Masatake; začiatok registrovania pôdy 1918 ukončenie registrovania pôdy 1919 začiatok masového hnutia za nezávislosť – „Hnutie 1. marca:; vznik kórejskej dočasnej vlády v Šanghaji 1925 založenie Komunistickej strany Kórey 1926 pohreb posledného vládcu dynastii Yi (Sundžonga) 1927 Šinganhwe – pokus o vytvorenie jednotného protijaponského národného frontu 1929 študentské nepokoje v Kwangdžu 1942 mobilizácia Kórejčanov do japonskej cisárskej armady 1943 1. decembra - Káhirská deklarácia priznala Kórei právo na slobodu a nezávislosť 1945 február - Jaltská konferencia - tri mocnosti USA, Veľká Británia a Sovietsky zväz delia Kórejský polostrov na dve časti podľa 38. rovnobežky 1945 15. augusta - po kapitulácii Japonska sa Kórea stáva nezávislou, ale vzápätí je podelená na dve sféry vplyvu pod kontrolou vojsk na severe - Sovietskeho zväzu a na juhu - armády USA Kategória:Dejiny Kórey Kórea, dejiny


Studená vojna

Context: Dôležité konflikty  Vojna v Kórei Kórejskí civilisti počas vojny Kórea bola do konca druhej svetovej vojny dlho súčasťou Japonského cisárstva. V roku 1945 oslobodili sever Kórei vojská Sovietskeho zväzu, južnú časť krajiny zaistili vojská Spojených štátov. V južnej časti Američania vytvárali budúci slobodný štát, zatiaľ čo v severnej časti sa s pomocou ZSSR a novovzniknutej komunistickej Číny vytvárala komunistická diktatúra. Hranicou medzi oboma krajinami bola pôvodná demarkačná čiara sovietskej a americkej zóny tvorená 38. rovnobežkou. 25. júna 1950 sa jednotky Severnej Kórei priblížili k hraniciam a po sérii ozbrojených zrážok na hraniciach podnikli rozsiahlu inváziu do Južnej Kórei. Severná Kórea bola čiastočne podporovaná sovietskym letectvom, jadro jej útočiacich jednotiek tvorili tanky T-34 dodané zo ZSSR. Začiatkom júla severokórejské vojská dobyli Soul a prenikali aj ďalej na juh. Už 2 dni po napadnutí juhu Bezpečnostná rada OSN v neprítomnosti predstaviteľov ZSSR vyhlásila za agresora vojny Severnú Kóreu a rozhodla sa podporiť juh. Medzitým však zasiahla armáda USA, ktorá najprv pomohla Juhokórejcom udržať oblasť Pusanu a potom sama podnikla 15. septembra obojživelnú operáciu pri Inčone. V nasledujúcich bojoch americké jednotky porazili severokórejskú armádu, dobyli Pchjongjang a prenikli až k čínskym hraniciam. Keď už bolo severokórejské územie skoro celé pod kontrolou amerických vojakov, zasiahla do konfliktu Čína, ktorá sa cítila prítomnosťou amerických vojsk ohrozená. 25. októbra miliónová armáda „dobrovoľníkov“ pod velením Peng Dehuaia prekročila napriek očakávaniam Spojených štátov hranice a rozvrátila útok síl OSN. Nová komunistami vedená ofenzíva zatlačila jednotky OSN opäť na juh. 4. januára 1951 dobyli komunisti Soul. Otrasené jednotky OSN spolu s Američanmi sa však znovu sformovali a po sérii bojov v polovici marca dobyli mesto späť. Už 22. apríla však severokórejské vojská začali nový protiútok a zatlačili vojská OSN o niekoľko desiatok km späť. V tej istej dobe bol dovtedajší veliteľ amerických vojsk v oblasti generál Douglas MacArthur pozbavený velenia, pretože sa vyhrážal čínskej strane použitím atómových zbraní. Jeho konanie vyvolalo odpor a zhrozenie po celom svete. Svetu po prvýkrát hrozila nukleárna vojna, keďže ČĽR malo spojeneckú zmluvu so ZSSR. Onedlho pozemné boje uviazli na mŕtvom bode. Frontová línia sa vtedy nachádzala mierne na sever od 38. rovnobežky. Do konca roku 1951 sa začali v Kesongu rozhovory o zastavení paľby. 12. novembra 1951 sa rokovania premiestnili do mesta Pchanmundžon, kde trvali do 27. júla 1953, kedy bolo podpísané prímerie platné dodnes. Obe strany mali po vojne veľké množstvo vojnových zajatcov, ktorým obe strany umožnili rozhodnúť sa, v ktorej časti krajiny chcú zostať. Celkovo si kórejská vojna vyžiadala dovedna 1 300 000 obetí. Kubánska kríza Rozmiestnenie sovietskych zbraní na Kube počas Kubánskej krízy Na Kube v roku 1959 po dvojročnej partizánskej vojne zvrhli povstalci vládu proamerického diktátora Batistu, keď pod vedením Ernesta Che Guevaru dobyli 1. januára Havanu. Nová revolučná vláda pod vedením Fidela Castra vyhlásila pozemkovú reformu, znárodnila továrne, bane aj banky. Nová revolučná vláda sa začala orientovať na Sovietsky zväz. Spojené štáty, ktoré predtým na Kube investovali veľa kapitálu hneď od začiatku plánovali vykoreniť komunizmus z tejto krajiny. Prvá Kubánska kríza vypukla po tom, čo sa 17. apríla 1961 vylodilo asi 1500 kubánskych kontrarevolucionárov podporovaných Spojenými štátmi v zátoke Chiron (známej tiež ako Zátoka svíň). Pokus zvrhnúť Castrovu komunistickú vládu sa však nepodaril. Väčšina z kontrarevolucionárov bola zajatá. Akcia ešte viac zhoršila vzájomné vzťahy medzi USA a Kubou. A čiastočne bola katalyzátorom ďalších udalostí. Predstavitelia Sovietskeho zväzu sa totiž ako protiopatrenie za umiestnenie rakiet s jadrovými zbraňami vo Veľkej Británii, Taliansku a hlavne v Turecku rozhodli riešiť situáciu tak, že po dohode s kubánskou stranou vybudujú svoje odpaľovacie zariadenia na Kube. Z nej bolo podobne ako z Turecka možné ohroziť všetky dôležité oblasti v USA. Kríza začala 16. októbra 1962 odhalením raketových základní na ostrove americkým leteckým prieskumom pomocou lietadiel U-2. Spojené štáty následne začali kontrolovať všetky lode smerujúce na Kubu aj z Kuby. Kuba následne vyhlásila mobilizáciu a opäť sa začala pripravovať na inváziu. ZSSR vyhlásil že bude Kubu brániť. V dôsledku zvýšenej vojenskej aktivity a pohotovosti obidvoch veľmocí v oblasti hrozila ich otvorená zrážka. Sovietske aj americké vojnové lode a ponorky vyplávali na more. ZSSR vyslalo ku Kube popri hladinových lodiach v tajnosti aj flotilu ponoriek s torpédami s jadrovými hlavicami, ktoré mohli v prípade ohrozenia použiť. USA zároveň udržiavalo blokádu Kuby a tieto ponorky aktívne stíhalo, netušiac že môžu tieto zbrane použiť. Najmä v dôsledku prenasledovania sovietskej ponorky B-59, ktorá zostala bez kontaktu s velením reálne hrozila nukleárna vojna. Krajiny po celom svete boli v napätí, armády aj civilná obrana sa intenzívne pripravovali na prípadný konflikt. V tej dobe zasiahol generálny tajomník OSN U Thant, ktorý zorganizoval stretnutie Kennedyho s Chruščovom. 28. októbra 1962 sa kríza oznámením sovietskej strany o rozobratí raketových základní skončila. Kubánska kríza je považovaná za moment, keď sa studená vojna dostala najbližšie k vyústeniu do jadrovej vojny. Vojna vo Vietname Po skončení druhej svetovej vojny sa začal pomaly rúcať aj koloniálny systém európskych mocností. Obyvatelia mnohých kolónii cez druhú svetovú vojnu bojovali proti mocnotiam Osi, no po ich porážke sa znovu dostali do područia koloniálnych mocností. Vo Francúzskej Indočíne bola obodobná situácia, tamojší obyvatelia boli v tej dobe už do značnej miery zunovaní Francúzskou nadvládou a za svoje právo na samostatnosť boli rozhodnutí bojovať. Podzemné hnutie, ktoré kládlo odpor Japoncom sa teraz postavilo i Francúzom. Veľkou posilou mu bolo aj víťazstvo komunizmu v Číne, pretože Čína bola podobne ako ZSSR rozhodnutá podporovať komunistické strany aj v okolitých krajinách. Komunisti síce neboli jediní, kto vzdoroval Francúzom, ale boli zárukou, že povstalci majú aspoň čiastočne podporu aj mimo územia Indočíny. Medzitým vznikol 1. júla 1949 na juhu Indočíny čiastočne samostatný Vietnamský štát na čele s cisárom Bao Dajom. Ten sa však o správu krajiny nijak zvlášť nestaral a nebol ani trochu populárny. Väčšina obyvateľov Indočíny si predstavovala budúcnosť inak a rozhodla sa viesť proti Francúzom ozbrojený boj. Následne sa podarilo podobný štatút samostatnosti dosiahnuť aj Laosanom na čele s princom Souphanouvungom, ktorí ju dosiahli na základe vzájomnej dohody s Francúzskom 22. októbra 1951. 9. novembra sa po oficiálnom odchode francúzskych vojsk z Kambodže stala nezávislou aj Kambodža. Onedlho po tom sa však v krajine začali zrážky medzi rôznymi frakciami povstalcov. Samostatnosť týchto krajín tak v konečnom dôsledku nebola celkom skutočná. A Francúzi naďalej udržiavali v oblasti svoje koloniálne jednotky Cudzineckej légie. Pri tom veľmi podcenili sily povstalcov a v bojoch, v rámci ktorých sa v cudzineckej légii účastnilo aj mnoho bývalých členov Waffen-SS, stavili na jednu kartu – pevnosť blízko dnešnej Laosko-Vietnamskej hranice menom Dien Bien Phu. Tu opevnili svoje najsilnejšie jednotky a plánovali na seba prilákať povstalcov a potom ich zničiť intenzívnym bombardovaním. Povstalci ale pevnosť najprv obkľúčili a potom s pomocou ťažkého delostrelectva, dodaného z Číny a ZSSR, prinútili francúzske jednotky 7. mája 1954 kapitulovať. Súčasne s tým prebehli aj rokovania medzi povstalcami a francúzskou vládou, ktoré sa uskutočnili v Ženeve. 21. júla 1954 bola vyhlásená samostatnosť Laosu, Kambodže aj Vietnamu. Vietnam v tomto delení získal akési zvláštne miesto, pretože bol rozdelený 17. rovnobežkou na severnú časť, v ktorej mala moc komunistická frakcia Viet Minhu a južnú časť, ktorej oficálnou hlavou bol až do referenda 23. októbra 1955 cisár Bao Daj. Predsedom vlády a fakticky aj hlavou nového štátu na juhu Vietnamu sa stal Ngo Dinh Diem. Moci na severe sa zatiaľ pevne chopila komunistická strana na čele s Ho Či Minom. Diem sa pokúšal viesť krajinu vlastnou cestou za podpory Spojených štátov, bez toho aby zasahoval do suverenity svojho severného suseda. Komunisti sa sprvu pokúšali zorganizovať celoštátne voľby, ktoré by krajinu zjednotili mierovou cestou. Ale po tom, čo sa na juhu žiadne voľby nekonali, rozhodli sa spojiť krajiny násilne, ale pomerne nenápadne, tým že začali podporovať ozborojené akcie komunistickej opozície, ktorá žiadala sociálnu spravodlivosť. V prevažne poľnohospodárskej krajine plnej chudobných roľníkov si komunisti získali čoskoro veľkú obľubu. Nová partizánska armáda, ktorá by bez podpory severného Vietnamu nevznikla sa nazývala Vietkong. Na to aby bolo možné tieto oddiely podporovať však museli Severovietnamci obchádzať krátku, ale dobre stráženú hranicu na 17. rovnobežke a prenikať do južného Vietnamu cez Laos a Kambodžu. V priebehu nasledujúcich 20 rokov získali tieto zásobovacie cesty spoločný názov Ho Či Minova cesta. Stroje F-105 nad Vietnamom Ako rástlo a silnelo partizánske hnutie na juhu krajiny, tak klesala podpora a dôvera juhovietnamského obyvateľstva v Diemovu Saigonskú vládu. Nespokojnosť vyvrcholila vojenským prevratom, v dôsledku ktorého bol Ngo Dinh Diem zavraždený. V tej dobe však už mali Američania v krajine 16 000 svojich vojenských poradcov, ktorí dozerali na výcvik a činnosť juhovietnamskej armády. Prezident Kennedy ako aj jeho nástupca boli naďalej pevne rozhodnutí pokračovať v pomoci južnému Vietnamu ako strategickému spojencovi v oblasti juhovýchodnej Ázie. Vojenskí analytici však vyhodnotili situáciu v krajine ako krajne kritickú a navrhli zvýšenie vojenskej pomoci ako aj priameho angažovania sa Spojených štátov do vojny. Vážne totiž hrozilo to, že bude južný Vietnam rozdrvený partizánmi. Vojna eskalovala po incidente v Tonkinskom zálive, kde boli lode Amerického námorníctva napadnuté severovietnamskými torpédovými člnmi. Americkou odpoveďou boli silné nálety na niektoré časti severného Vietnamu ako aj príchod pozemných vojsk a námornej pechoty do južného Vietnamu. Začala sa otvorená vojna medzi americkými ozbrojenými silami, ktoré v tej dobe už fakticky prevzali zodpovednosť za ochranu južného Vietnamu a severným Vietnamom podporovaných partizánov Vietkongu. Už vtedy sa prejavili prvé chyby, ktorých sa Američania dopustili, keď umožnili preriedeným jednotkám ustúpiť do Kambodže, kde boli fakticky v bezpečí, pretože Kambodža (podobne ako Laos) boli oficiálne neutrálne krajiny. Skutočnosť však bola taká, že východne oblasti Kambodže a Laosu mala plne pod kontrolou Severovietnamská armáda, ktorá ich využívala ako bezpečné nástupiská pre útoky na južný Vietnam. Prvé veľké ozbrojené stretnutie sa začalo 14. novembra 1965 v pohraničnom údolí Ia Drang. Americké jednotky tam odrazili útok severovietnamských vojsk a Vietkongu v Centrálnej vysočine a tým prakticky zabránili realizácii už rozbehnutého plánu na likvidáciu južného Vietnamu. V nasledujúcich rokoch sa v južnom Vietname rozpútala najprudšia a najväčšia vojna druhej polovice 20. storočia. Vojna eskalovala v januári roku 1968, keď Severovietnamci spolu s Vietkongom začali po celej krajine svoju poslednú zúfalú ofenzívu. Američania aj Juhovietnamci síce boli sprvu zaskočení, ale dokázali útok odraziť, čím spôsobili komunistom ďalšiu vojenskú porážku. Verejná mienka v Spojených štátoch, sa vtedy ešte viac naklonila na stranu odporcov vojny, pretože dovtedy prezentované vyhlásenia tvrdili, že Vietkong je už prakticky porazený a vojna sa čoskoro skončí. Naopak, nové správy z Vietnamu zo začiatku roka 1968 ukázali dosiaľ najtvrdšie boje, ktoré spolu s tým, že veliteľ amerických vojsk William Westmoreland žiadal ďalšie posily, vyvolali veľké rozhorčenie. 30. apríla 1969 dosiahol počet amerických vojakov vo Vietname svoj vrchol, nachádzalo sa tam 543 000 vojakov. V juhovýchodnej Ázii sa nachádzala väčšina amerických ozbrojených síl. Akékoľvek zvyšovanie počtu vojakov v oblasti by si vyžiadalo povolanie strategických záloh, čím by sa vyrovnalo niektorému z 2 predošlých svetových konfliktov. Od tohto momentu za začal počet amerických vojakov v oblasti znižovať. Verejná mienka v USA nakoniec prinútila prezidenta Nixona vydať rozkazy na úplný odchod amerických vojsk z Vietnamu. Poslední americkí vojaci priamo sa účastnici bojov opustili krajinu 29. marca 1973. V krajine zostali iba vojenskí poradcovia a inštruktori. Severný Vietnam mal naproti tomu v južnom Vietname 150 000 plne vyzbrojených vojakov. Oslabený južný Vietnam, na čele s nepopulárnou vládou a skorumpovaným aparátom, nemohol po strate podpory zo strany USA už dlhšiu dobu vzdorovať komunistickej agresii. Začiatkom roku 1975 komunistické sily vyzbrojené veľkým množstvom tankov T-54 zaútočili cez Kambodžu a Laos, rozdrvili demoralizovanú juhovietnamskú armádu a 1. mája 1975 ukončili boje dobytím Saigonu. Počas bojov v juhovýchodnej Ázii bojujúce strany použili 14 miliónov ton bômb a inej munície, ich účinok sa rovná sile 700 atómových bômb „Little boy“, aká dopadla na Hirošimu. Celkové straty na oboch stranách sa odhadujú na asi 3,5 milióna. Z toho asi 1/3 tvorili civilisti. Sovietska invázia do Afganistanu


Kórejská ľudovodemokratická republika

Context: Obyvateľstvo Až 99,9% obyvateľstva Kórejskej ľudovodemokratickej republiky tvoria Kórejčania. S počtom 25 miliónov sa zaraďuje na 55. miesto na svete. S hustotou zaľudnenia 212 osôb / km² patrí k hustejšie obývaným krajinám na svete – 45. miesto. Tak ako sa menili všetky sféry povojnovej kórejskej spoločnosti, tak sa menilo aj zloženie obyvateľstva. Najväčšie mestá sú Pchjongjang (okolo 2 miliónov obyvateľov), Käsong (개성), Sinidžu (신의주), Nampcho (남포), Čchongdžin (청진), Hamhung (함흥) a Wonsan (원산). Z pohľadu náboženskej príslušnosti prevažuje budhizmus a konfucianizmus, v krajine žije aj menší počet kresťanov. Sloboda vierovyznania je garantovaná ústavou.


Kórejská vojna

Context: Introduction  Kórejská vojna alebo vojna v Kórei (, v Južnej Kórei tiež známa aj ako 6.25 전쟁 – v ojna 625 , v KĽDR známa ako 조국해방전쟁 – Vlastenecká oslobodzovacia vojna ) bol vojnový konflikt počas studenej vojny, ktorý sa odohral medzi Kórejskou ľudovodemokratickou republikou, bojovo podporovanou Čínou a materiálne Sovietskym zväzom a jeho satelitmi, a Kórejskou republikou, ktorá mala bojovú podporu štátov západného bloku, najmä Spojených štátov. Vojna vypukla ráno 25. júna 1950, keď severokórejské vojská prekročili 38. rovnobežku a zaútočili na Južnú Kóreu. 27. júla 1953 začalo platiť prímerie, ktoré definitívne ukončilo boje; mierová zmluva ale nebola uzavretá.


Zoznam historických článkov/K

Context: kó Kórea · Kórejská vojna · Kórejské meno · Kórejský vek


Kórea

Context: Podnebie Klíma Kórey je mierna, rozdelená na 4 ročné obdobia. Letá sú krátke horúce a vlhké, a zimy dlhé a chladné. Možno hovoriť o monzúnovej klíme – letný monzún prináša v júni a júli obdobie dažďov. V tomto období spadne 60% ročných zrážok. V lete často prichádzajú zo strany Filipín tajfúny. Vystupujú hlavne na južnom pobreží a niekedy aj na severe. Väčšinou jeden až dva mierne a raz za dva, tri roky jeden silný. Subklímy kórejského polostrova: severná, južná, ostrova Čedžu-do, centrálna a subklíma ostrova Ullungdo. Na severe je zima viac ostrá (priemerná teplota v zime dosahuje: Pchjongjang (평양) -9 °C, Soul (서울) -4 °C, Pusan (부산) +4 °C). V zime je východné pobrežie teplejšie ako západné, pretože hory neprepúšťajú studený vzduch. Najchladnejší mesiac je január. Teploty klesajú do +2 °C na juhu a na severe do -21 °C. Najteplejší mesiac je august od +24 °C do +26 °C (výnimkou je vysočina Kema od 18 °C do 22 °C v lete). Najteplejšie je južné pobrežie kvôli vplyvom morských prúdov. Také rozdiely v klíme Kórey sú príčinou rozdielnej dĺžky trvania ročných období v rôznych častiach polostrova. Tak napríklad na severe leto trvá iba 1 mesiac a 10 dní a zima 5 mesiacov. Na druhej strane na ostrove Čedžu-do leto trvá 3,5 mesiaca a zima 2 mesiace.


Kórejská ľudovodemokratická republika

Context: Zdravotníctvo Severná Kórea má systém národných zdravotných služieb a zdravotného poistenia, ktoré sú ponúkané zadarmo. V roku 2001 Severná Kórea minula 3% svojho hrubého domáceho produktu na zdravotníctvo. Od roku 1950 KĽDR kládla veľký dôraz na zdravotnú starostlivosť, a medzi rokmi 1955 a 1986 sa počet nemocníc zvýšil z 285 na 2401 a počet kliník z 1020 na 5644. Taktiež sú tu nemocnice patriace k výrobným závodom a baniam. Od roku 1979 bol väčší dôraz kladený na tradičnú kórejskú medicínu, založenú na liečbe bylinkami a na akupunktúre. V 90-tych rokoch sa situácia vplyvom prírodných katastrof a ekonomických problémov zhoršila aj v zdravotníctve, ale v poslednom období sa opäť začína zlepšovať.


Kórejská republika

Context: Pôvod názvu krajiny Všeobecná mapa Kórejskej republiky Názov Kórea, ktorý sa používa v „západnom“ svete, sa odvodzuje od názvu stredovekého kráľovstva Korjo (고려). Do Európy ho priniesol Marco Polo zo svojich výprav do Číny. V samotnej Kórei (tak na severe ako aj na juhu) sa používa výlučne na označenie obdobia panovania dynastie Korjo (918 – 1392). V Kórejskej republike sa na označenie štátu používa názov „Hanguk“ (한국, krajina ľudu Han), jazyka „Hangugo“ (한국어, jazyk národa Han), celého polostrova „Hanbando“ (한반도, polostrov Han). Je to skrátený tvar od „Tähan minguk“ (대한민국) čo v preklade znie ako „Republika veľkého národa Han“. Tento názov sa odvodzuje od 10 rokov trvajúceho cisárstva „Tähan čeguk“ (대한제국) (1897 – 1907) a od troch kmeňov Han (Činhan – 진한, Mahan – 마한 a Pjonhan – 변한), ktoré obývali južnú časť Kórejského polostrova niekedy na začiatku nášho letopočtu.


Kórea

Context: Introduction  Kórea - historické územie Názov používaný v: Kórejskej republike Hanguk (한국; 韓國) Kórejskej ľudovodemokratickej republike Čoson (조선; 朝鮮) Základné informácie Počet obyvateľov 71 miliónov (17. miesto) Povrch Jazyk kórejčina Najvyššia hora Päktu-san () Najdlhšia rieka Amnok-kang () Najväčší ostrov Čedžu-do Satelitná snímka Kórejského polostrova Kórejský polostrov v noci Kórea (po kórejsky na severe Čoson ( 조선 ), na juhu Hanguk ( 한국 )) je historické územie, obývané takmer výhradne etnickými Kórejčanmi, na Kórejskom polostrove a priľahlých ostrovoch, na severe ohraničené riekami Amnok-kang (압록강, po čínsky Ja-lu) a Tuman-gang (두만강, po čínsky Tchu-men), ako aj na ostrovoch pozdĺž pobrežia. Rozloha celej Kórey je . Už na Jaltskej konferencii vo februári 1945 tri veľmoci USA, Spojené kráľovstvo a Sovietsky zväz rozdelili kedysi jednotnú Kóreu na dve časti s hranicou približne na úrovni 38. rovnobežky. Po oslobodení z japonskej okupácie 15. augusta 1945 sa tieto časti postupne premenili na dva suverénne štáty – na severe vznikla komunistická Kórejská ľudovodemokratická republika a na juhu kapitalistická Kórejská republika. Tento stav nezmenila ani krvavá kórejská vojna v rokoch 1950 až 1953. Hranicu medzi Severnou a Južnou Kóreou, ktorá je dlhá , tvorí široký pás nazývaný demilitarizovaná zóna.


Kórejská vojna

Context: Príčiny a historické pozadie Príčiny vzniku kórejskej vojny siahajú oveľa hlbšie do histórie. Z vonkajšieho pohľadu išlo o konflikt záujmov mocností, ktoré v druhej polovici 19. storočia obklopovali Kórejský polostrov. Išlo hlavne o Japonsko – „supernovu“ na „mocenskom hviezdnom nebi“, Čínu – veľmoc, ktorej vazalom bola Kórea po dlhé stáročia, Rusko – veľmoc neustále sa rozširujúca ďalej na východ a USA – ktoré ešte len mali zohrať dôležitú úlohu v regióne. Celé 19. storočie a hlavne jeho druhá polovica sa vo Východnej Ázii niesla v duchu veľkých spoločenských zmien. Národy ako Čína, Japonsko a Kórea boli západnými mocnosťami donútené k tomu, aby sa po stáročiach izolácie otvorili a sprístupnili. Najprv na zahraničný obchod, a neskôr aj politicky. Každý štát si chcel z „východoázijského koláča“ odhryznúť čo najväčší kus. Koncom 19. storočia práve Japonsko najviac profitovalo zo vzájomnej výmeny so Západom. Rástlo tak na sile a malo veľmocenské tendencie. Dynamika zmien vo vnútri krajiny spôsobila aj vonkajšiu rozpínavosť. Japonsko si robilo nároky na Čínu a neskôr aj na celú Áziu. Mostom k dosiahnutiu tohto cieľa mala byť Kórea. Koncom 19. storočia bolo v tomto regióne „husto“, čo nakoniec nevyhnutne vyústilo do ozbrojeného konfliktu najprv medzi Japonskom a Čínou (japonsko-čínska vojna) v rokoch 1894 – 1895 a potom aj medzi Japonskom a Ruskom (rusko-japonská vojna) v rokoch 1904 – 1905. V dôsledku prvej vojny sa Kórea vymanila spod vplyvu Číny (stala sa ľahkým sústom pre Japonsko) a v dôsledku druhej Japonsko dostalo voľnú ruku na Kórejskom polostrove a aj v Mandžusku. Japonsko najprv ovládlo zahraničnú politiku Kórei (od r. 1905) a potom aj celú Kóreu. Anexia nastala v roku 1907. To zabezpečilo pozíciu Japonska v celej Kórei na dlhých 40 rokov, hoci predtým Japonsko uvažovalo o rozdelení polostrova na dve časti podľa 38. rovnobežky, s čím Rusko nesúhlasilo.


Old Vic

Context: Po Consovej smrti v roku 1912 dostala divadlo do rúk jej neteri Lilian Baylisovej, ktorá sa zamerala na repertoár pozostávajúci zo Shakespearových hier. V roku 1929 bol založený herecký súbor Old Vic Company, ktorý viedol divadelný a filmový režisér John Gielgud. Baylisová taktiež dala zrekonštruovať budovu divadla Sadler's Wells a založila v nej baletnú spoločnosť. Činohra a balet sa potom striedali v oboch budovách až do roku 1935, keď sa Sadler's Wells stala definitívnym domovom baletného súboru.


Toronto

Context: Kultúra  Najvýznamnejšie divadlá a koncertné sály Four Seasons Centre for the Performing Arts bolo otvorené v roku 2006 ako prvé divadlo svojho druhu v Kanade špeciálne naprojektované pre potreby operných a baletných predstavení s vynikajúcou akustikou. Sídlo Canadian Opera Company. Princess of Wales Theatre je relatívne nové divadlo otvorené v roku 1993, postavené, vlastnené a prevádzkované súkromnou spoločnosťou Mirvish Productions. Royal Alexandra Theatre historická budova v architektonickom štýle beaux-arts od svojho otvorenia v roku 1907 slúžila bez prestávky ako divadlo. V roku 1980 bolo divadlo vyhlásené za národnú historickú pamiatku. Je vlastnené a prevádzkované spoločnosťou Mirvish Productions. Ed Mirvish Theatre (predtým Canon Theatre)začalo svoj život v roku 1920 ako kombinácia vaudevillu a kina a bolo súčasťou reťazca Pantages. V tom čase to bolo s 3 373 sedadlami najväčšie a najelegantnejšie kino v Kanade. Od roku 1930 fungovalo len ako kino "The Imperial". V roku 1973 bolo rozdelené na šesť samostatných kinosál a ako "The Imperial 6" sa stalo jedným z prvých multikín v Kanade. V roku 1986 bol nový majiteľ donútený ukončiť prevádzku kín, prebudoval ho opäť na divadlo s pôvodným názvom "The Pantages". V roku 2001 bola uzatvorená sponzorská dohoda so spoločnosťou Canon Canada a divadlo bolo premenované na "The Canon Theatre". Zaroveň ho začala prevádzkovať spoločnosť Mirvish Productions, ktorá ho kúpila v roku 2008. V roku 2010 skončil sponzorský vzťah s Canon Canada a David Mirvish divadlo premenoval na pamiatku svojho otca. Panasonic Theatre v roku 1919 bolo v priestoroch otvorené kino, ktoré fungovalo až do roku 1993, kedy budova prešla rekonštrukciou a vzniklo divadlo "The New Yorker". V roku 2004 bola budova zbúrana a ostala len predná fasáda. Na mieste bolo postavené úplne nové, moderné divadlo. ktoré otvorili v roku 2005 ako "The Panasonic Theatre". Od roku 2008 vlastní a prevádzkuje divadlo spoločnosť Mirvish Productions. Elgin and Winter Garden Theatre je unikátne poschodové divadlo, vlastne dve divadlá postavené nad sebou. Komplex bol otvorený v roku 1938. Elgin je noblesné divadlo s pozlátenou štukovou výzdobou a lóžami, Winter Garden o sedem poschodí vyššie je botanickou fantáziou s ručne maľovanými stenami a pripomína záhradu. Komplex bol zrekonštruovaný v rokoch 19871989 a slúži dodnes ako jedno z najúžasnejších divadelných centier Kanady. Sony Centre for the Performing Arts bolo otvorené v roku 1960 ako O Keefe Centre, neskôr Hummingbird Centre. Massey Hall bola otvorená v roku 1894 a mala 3 500 sedadiel, od renovácie v roku 1940 má 2 765 sedadiel. V roku 1970 bola vyhlásená za historickú pamiatku. Roy Thomson Hall koncertná sála bola otvorená v roku 1982 a stala sa domovskou scénou Toronto Symphonic Orchestra. V roku 2002 bola zlepšená akustika. Toronto Centre for the Arts pôvodne Ford Centre for the Performing Arts bolo otvorené v roku 1993. Sú tam tri sály: Main Stage Theatre s 1 727 sedadlami, George Weston Recital Hall má 1036 sedadiel a viacúčelové štúdio má 200 sedadiel. Molson Canadian Amphitheatre polozakrytý koncertný amfiteáter otvorený v roku 1995. Air Canada Centre športová aréna umožňuje usporiadať aj koncerty, divadelné a podobné predstavenia. Rogers Centre (pôvodne Sky Dome)športová aréna otvorená v roku 1989 umožňuje usporiadať aj hudobné koncerty. Maximálna kapacita 55 000 divákov (koncerty 10 00055 000), bejzbal 46 105 divákov (bez sedadiel v Luxury Suites), americký futbal 45 746 divákov (bez sedadiel v Luxury Suites). Aréna má unikátnu otváraciu strechu.


Southwark (stanica metra)

Context: Miesta záujmu  divadlá Old Vic a Young Vic Tate Modern Globe Theatre


Arts Club Theatre Company

Context: Introduction Arts Club Theatre Company Arts Club Theatre Company je profesionálna divadelná spoločnosť v meste Vancouver, v Britskej Kolumbii (Kanada). Arts Club od svojho založenia v roku 1958 až do roku 1964 bol pôvodne súkromným klubom, neskôr sa zmenil na divadlo na ulici Seymour Street v downtowne. Hlavnými témami tohto divadla sú nové hry, komédie, muzikály, drámy a revue. V roku 1979 Arts Club expandoval a svoje vystúpenia robil na 450-miestnom hľadisku Granville Island Stage, nachádzajúcom sa na ostrove Granville Island. Divadlo opustilo svoje sídlo na Seymour Street v roku 1991, no v roku 1998 Arts Club prevzal činnosť Stanley Theatre (v roku 2005 premenovaného na Stanley Industrial Alliance Stage), bývalého kina.


Young Vic

Context: Externé odkazy  Young Vic; oficiálna stránka divadla (po anglicky) Haworth Tompkins Architects; oficiálna stránka spoločnosti, ktorá je autorom architektonického návrhu obnovy divadla Kategória:Divadlá v Spojenom kráľovstve Kategória:Lambeth


Young Vic

Context: Introduction Vstup do divadla. Young Vic je divadlo nachádzajúce sa v Londýne, južne od stanice Waterloo, na rohu ulíc The Cut a Blackfriars Road, v mestskom obvode Lamebeth. Young Vic sa zameriava prevažne na inscenovanie hier mladých autorov, pričom dáva príležitosti mladým hercom a režisérom.


Old Vic

Context: História divadla Divadlo bolo založené v roku 1818 hercom Williamom Barrymoreom pod názvom Royal Coburg Theatre. V roku 1833 bolo divadlo premenované na počesť dedičky trónu, princezne Viktórii a nieslo názov Royal Victorian Theatre. V roku 1880 divadlo premenovala jeho vlastníčka Emma Consová na Royal Victoria Hall And Coffee Tavern. Už v tejto dobe sa divadlu v hovorovej reči hovorilo Old Vic. Po Consovej smrti v roku 1912 dostala divadlo do rúk jej neteri Lilian Baylisovej, ktorá sa zamerala na repertoár pozostávajúci zo Shakespearových hier. V roku 1929 bol založený herecký súbor Old Vic Company , ktorý viedol divadelný a filmový režisér John Gielgud. Baylisová taktiež dala zrekonštruovať budovu divadla Sadler s Wells a založila v nej baletnú spoločnosť. Činohra a balet sa potom striedali v oboch budovách až do roku 1935, keď sa Sadler s Wells stala definitívnym domovom baletného súboru. Počas druhej svetovej vojny bola budova divadla poškodená nemeckým bombardovaním Londýna. Súbor počas rokov 1940–1943 pohostinsky hral po celej krajne. V roku 1944 bol súbor obnovený, a Laurence Olivier a Ralph Richardson sa stali jeho hlavnými hviezdami. Do svojej pôvodnej budovy sa herci presťahovali až v roku 1950 po dokončení rekonštrukčných prác. V roku 1963 bol súbor rozpustený, pričom vznikol Súbor Národného divadla, ktorý naďalej hral v divadle Old Vic až do roku 1976, keď bol dokončený komplex Kráľovského národného divadla na brehu Temže. Súboor Národného divadla viedol Laurence Olivier až do roku 1974. Počas 80. rokov bolo divadlo výrazne zrekonštruované vďaka kanadskému podnikateľovi a filantropovi Edovi Mirvishovi. V súčasnosti je divadlo vo vlastníctve The Old Vic Theatre Trust 2000 a zameriava sa na inscenovanie hier klasických i súčasných. Od roku 2004 je umeleckým riaditeľom divadla americký herec Kevin Spacey.


Canadian Opera Company

Context: Dejiny V roku 1946 bola založená Royal Conservatory Opera School. Z nej sa vyvinul súbor Opera Festival Company, ktorý fungoval pod Opera Festival Association. Názov Canadian Opera Company sa začal používať v roku 1958. Zo začiatku spolupracovala s Toronto Symphony. Od roku 1960 sa spoločnosť volala Canandian Opera Association. Od roku 1977 sa súbor oficiálne volá Candian Opera Company. V júni 2006 spoločnosť otvorila novú divadelnú budovu Four Seasons Centre. V roku 2020 musel súbor zrušiť časť svojej sezóny kvôli COVID-19.


John Lithgow

Context: Divadlo  1973: The Changing Room (Tony Award – Best Featured Actor in a Play) 1985: Requiem for a Heavyweight (Tony nominácie – Best Actor in a Play) 2002: Sweet Smell of Success (Tony Award – Best Actor in a Musical) 2005: Dirty Rotten Scoundrels (Tony nominácie – Best Actor in a Musical)


Raphaël Lenglet

Context: Divadlo  2007 Les Couteaux dans le dos 2008 Open Bed


Folies Bergère

Context: Dejiny Budova bola postavená ako operný dom a otvorená 2. mája 1869 pod názvom Treviso Folies . Dňa 13. septembra 1872 získala svoj dnešný názov. V roku 1886 riaditeľ Édouard Marchand predstavil v kabarete nový druh predstavení – varieté, ktoré malo veľký úspech. Jeho nástupca Paul Derval pokračoval v predstaveniach založených na efektných kostýmoch, dekoráciách, tanci a speve. Ako hlboko poverčivý rozhodol, že všetky názvy revue musia mať vždy 13 písmen a obsahovať slovo folie v jednotnom alebo množnom čísle. V roku 1926 priviedol do Folies Bergère z New Yorku tanečnicu Josephine Baker, ktorá mala veľký úspech. Paul Derval viedol divadlo až do svojej smrti v roku 1966. V roku 1993 divadlo zmenilo koncepciu a od tej doby sa zameriava na muzikály a koncerty. V sezóne 2006/2007 malo veľký úspech naštudovanie muzikálu Kabaret , ktoré malo cez 450 repríz a viac než 350 000 divákov a získalo šesť nominácií na divadelnú cenu Molières .


Old Vic

Context: Introduction Budova divadla Old Vic. Schodisko. Old Vic je divadlo nachádzajúce sa v Londýne, južne od stanice Waterloo, na rohu ulíc The Cut a Waterloo Road. To isté meno niesol aj herecký súbor, z ktorého neskôr v roku 1963 vznikol Súbor Národného divadla.


Young Vic

Context: História divadla Meno divadla je odvodené od mena jeho „staršieho brata“ – divadla Old Vic, ktoré sa nachádza na druhom konci The Cut. Old Vic je jedným z najoslavovanejších londýnskych divadiel, pričom v 60. a 70. rokoch bolo domovom súboru Royal National Theatre. Krátko po druhej svetovej vojne vznikla „Young Vic Company“ ako isté pokračovanie Old Vic Theatre Schoool. Zámerom Young Vic Company bolo inscenovať hry divadelnej klasiky, pričom cieľovou diváckou skupinou boli mladí ľudia vo veku od deväť do pätnásť rokov. Súbor bol neskôr rozpustený, ale v roku 1970 ho obnovili s novým zámerom. Laurence Olivier, vtedajší riaditeľ Národného divadla, povedal: „Chceme vytvárať hry pre mladé publikum, experimentálne tvorivé dielne pre autorov, hercov, režisérov, a producentov.“ Cieľom Young Vic bolo vytvoriť dostupné divadlo, ktoré ponúkalo kvalitné produkcie za nízke ceny a v neformálnom prostredí. Divadlo sa snažilo upútať mladé publikum, avšak nezameriavalo sa nevyhnutne na deti. Budova divadla bola postavená na mieste bývalého mäsiarstva a domov, ktoré boli zničené počas nemeckého bombardovania. Pozostatky kachličkovej dekorácie z mäsiarskeho obchodu je vidno ešte i dnes v pokladni divadla na prízemí budovy. Pôvodná budova bola zamýšľaná iba na päť rokov, no nakoniec ostala natrvalo. Hľadisko hlavného hracieho priestoru má kapacitu približne 500 divákov, pričom celkový počet závisí od konfigurácie javiska. Okrem hlavného hracieho priestoru má divadl ešte dve štúdia nazvané The Maria a The Clare . Diváci sedia na neočíslovaných miestach, na laviciach bez opierok. Takéto sedenie pomohlo k vytvoreniu beztriednej, neformálnej spoločnosti. S divadom Young Vic spolupracovali mnohí známi herci, ako napr. Vanessa Redgrave, Helen Mirrenová, Judi Denchová, Timothy Dalton, Ian McKellen, Willard White, Clive Owen, a Jude Law.


Grant Gustin

Context: Divadelné hry Rok Názov Rola Poznámky 2010 – 2011 West Side Story Baby John Broadway Revival turné


Michael Malarkey

Context: Divadlo  2009: Inches Apart ako Lee (Theatre 503, London – Winner of Theatre 503/Old Vic New Voices Award) 2010: Spring Storm ako Arthur (The National Theatre, London) 2010: Beyond the Horizon ako Robert (The National Theatre, London) 2011: Million Dollar Quartet (musical) ako Elvis Presley (Original London Company – Noël Coward Theatre, West End) 2012: The Intervention ako Jed (Assembly Rooms, Edinburgh) 2012: The Great Gatsby ako Jay Gatsby (Wilton s Music Hall, London)


Cuba Gooding, Jr.

Context: Filmografia Rok Titul Rola Poznámky 1988 Cesta do Ameriky zákazník v holičstve 1989 Spievanie Stanley 1991 Boyz n the Hood Tré Styles 1992 Gladiátor Abraham Lincoln Haines Zopár správnych chlapov Cpl. Carl Hammaker 1993 Daybreak Torch (Stephen Tolkin) Rozsudok noci Mike Peterson 1994 Bleskový Jack Ben Doyle 1995 Smrtiaca epidémia Maj. Salt Nominácia – NAACP Image Award for Outstanding Supporting Actor in a Motion Picture Letci z Tuskegee Billy Roberts Nominácia – NAACP Image Award for Outstanding Actor in a Television Movie, Mini-Series or Dramatic Special Stratený Izaiáš Eddie Hughes 1996 Jerry Maguire Rod Tidwell Academy Award za najlepšieho herca vo vedľajšej úloheAmerican Comedy Award for Funniest Supporting Actor in a Motion PictureBlockbuster Entertainment Award for Favorite Supporting Actor – Comedy/RomanceBroadcast Film Critics Association Award for Best Supporting ActorChicago Film Critics Association Award for Best Supporting ActorSatellite Award for Best Supporting Actor - Motion PictureScreen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Male Actor in a Supporting RoleNominácia – Zlatý glóbus za najlepší mužský herecký výkon vo vedľajšej úloheNominácia – Image Award for Outstanding Lead Actor in a Motion Picture 1997 Tak dobre ako sa len dá Frank Sachs Nominácia – Satellite Award for Best Supporting Actor - Motion Picture Za hranicou zákona predavač v obchode s liehovinami 1998 Ako prichádzajú sny Albert Lewis Blockbuster Entertainment Award for Favorite Supporting Actor – Drama/RomanceNominácia – NAACP Image Award for Outstanding Supporting Actor in a Motion Picture 1999 Inštinkt Theo Caulder Napíš si svoju smrť Lawson Russel Producent Derek Broes Chill Factor Arlo 2000 Ten najlepší BM2/Chief/Senior Chief Carl Brashear Nominácia – BET Award for Best ActorNominated – Black Reel Award: Best ActorNominácia – NAACP Image Award for Outstanding Actor in a Motion Picture 2001 Pearl Harbor lodný majster Doris Miller Miliónový závod Owen Templeton Zoolander Sám seba Tiene minulosti Draven 2002 Snežní psi Theodore "Ted" Brooks 2003 Plnou parou vzad! Jerry Robinson Nominácia – Razzie Award for Worst Actor Pokušenie Darrin Hill Radio James Robert "Radio" Kennedy Carnie Award for best CastNAACP Image Award for Outstanding Actor in a Motion PictureNominácia – Razzie Award for Worst Actor 2004 U nás na farme kôň Buck voice-over 2005 Špina Salim Adel Tieň zabijaka Mikey Nominácia – Black Movie Award for Best Actor 2006 Koniec hry Alex Thomas Direct-to-DVD Lightfield s Home Videos 2007 Norbit Deion Hughes Nominácia – Razzie Award for Worst Actor Bláznivý tábor Charlie Hinton What Love Is Tom Americký gangster Nicky Barnes Nominácia – Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Cast in a Motion Picture The Land Before Time XIII: Wisdom of Friends Beipiaosaurus Loofah voice-over () 2008 Hľadá sa hrdina Liam Case Direct-to-DVD Harold Cromer Krvavá hranica Michael Dixon Direct-to-DVD Armáda jedného David Wolfe 2009 Zlaté ruky: Príbeh Bena Carsona Ben Carson TV filmNAACP Image Award for Outstanding Actor in a Television Movie, Mini-Series or Dramatic SpecialNominácia – Screen Actors Guild Award for Outstanding Performance by a Male Actor in a Miniseries or Television Movie Lži a ilúzie Isaac Direct-to-DVD Diablova hrobka Mack Neodvratná pomsta Joshua Reset Luke Gibson 2011 Tikot hodín Lewis Hicks Obeť Detektív John Hebron Zoznam smrti Jonas Arbor 2012 Červené chvosty Major Emanuelle Stance post-produkcia


Komediálna dráma

Context: História Divadlo Tradičné divadlo bolo vo svojich skorých časoch rozdelené na komédiu a tragédiu. Podľa týchto pomenovaní sa primárne určovalo, či bude mať príbeh šťastný koniec. Výraz dráma sa používal na označenie všetkých divadelných hier. Začiatkom 19. storočia, keď divadelní spisovatelia začali písať „jemnejšie“ hry, ktoré sa nekončili mnohonásobnými úmrtiami, výraz dráma za začal používať na definovanie hier, ktoré mali oproti komédiám vážnejšie témy, pričom komédie zostali veselé a väčšinou so šťastným koncom. Odvtedy tieto termíny zostali viac-menej relatívne. Skorá televízia Príchod rádio drámy, kina a čiastočne televízie vytvoril väčší tlak na trh na presnejšie definovanie produktu ako komédie alebo drámy. Hoci v živom divadle sa rozdiel stával čím ďalej tým menej významným, v masmédiách sa komédia a dráma jasne rozdeľovala. Hlavne od komédií sa očakávalo, že si udržia ľahký tón a nebudú apelovať na diváka vážnym obsahom. Začiatkom šesťdesiatych rokov 20. storočia televízne spoločnosti prijali univerzálne praktiky uvádzania polhodinu trvajúcich "komediálnych" seriálov a celú hodinu trvajúcich "drám". Polhodinu trvajúce seriály sa často obmedzovali na situačné komédie, alebo rodinné komédie a obyčajne sa vysielali so živým alebo umelým smiechom v pozadí. Hodinu trvajúce drámy zahŕňali žánre ako policajné a detektívne seriály, westerny, sci-fi a neskôr aj v prime time vysielajúcich seriálov s označením soap opera. Okolo roku 1969 sa v USA začali vysielať polhodinové seriály s účelovým striedaním medzi komédiou a drámou a vysielali sa bez smiechu v pozadí. V tom čase boli známe ako komediálne drámy . V USA medzi najznámejšie patril seriál Room 222. U nás sa vysielal napríklad seriál M.A.S.H.. Tieto skoré experimenty ovplyvnili televíznu komédiu a neskoršie seriály (hlavne rodinné sitkomy, ktoré často zahŕňali dramatické vsuvky a rozoberali vážnejšie témy.


Srebrenický masaker

Context: Srebrenický masaker je označenie masových popráv približne 8372 bosnianskych Moslimov, hlavne mužov a chlapcov okolo mesta Srebrenica v Bosne a Hercegovine, ktorý sa odohral v júli 1995 počas vojny v Bosne. Masaker je považovaný za najbrutálnejší vojnový zločin na území Európy od konca druhej svetovej vojny. Masové vraždy vykonávali vojská Republiky Srbskej (VRS) pod vedením generála Ratka Mladića. Na masakroch sa podieľala aj polovojenská jednotka Srbského ministerstva obrany a niekoľko stoviek ruských a gréckych dobrovoľníkov.