Chorvátske rameno

Context: História Okolie Chorvátskeho ramena na mieste, kde dnes stojí supermarket Kaufland V období medzi 16.18. storočím existovalo na pravom brehu Dunaja jedno dominantné, mohutné rameno. Takýto vodný tok tu bol zrejme už i v 15. storočí. Početné mapy a plány poriečnej nivy pochádzajú zo 17. storočia. Prvý použiteľný zákres oblasti Petržalky, zobrazujúci Chorvátske rameno, pochádza z roku 1685. Správne je zakreslená poloha jednotlivých ostrovov. V roku 1753 bola dĺžka ramena a jeho šírka bola na viacerých profiloch až 200. Najzávažnejším zásahom do prirodzeného vodného režimu Ch. ramena bolo prehradenie jeho výtokov dva roky po veľkej povodni z r. 1771. Prúdenie vody sa tak znížilo na minimum (priesak cez hrádze), takže usadzujúce sa naplaveniny nemohli byť ďalej transportované. Koryto sa začalo zmenšovať a dno dvíhať. Po odstavení ramena v priebehu 19. storočia sa postupne završoval proces jeho zanášania. Tvar sa už nemenil, ale bolo takmer vyschnuté. Vodná plocha sa postupne redukovala, no ešte v polovici 20. storočia bolo krajinársky zaujímavé a biologicky hodnotné. Výstavba sídliska Petržalka (od r. 1973) od základu rozvrátila sídelnú štruktúru starej Petržalky a dokonale zmazala nivné formy reliéfu. Vybudovaním pravobrežnej hrádze v r. 19501955 bolo Chorvátske rameno úplne odrezané od rieky podzemnou hlinobetónovou clonou v hĺbke do 12. Pracovníci Povodia Dunaja zregulovali brehy ramena betónovými vegetačnými tvárnicami, upravili dno a umiestnili stavidlá. Šírku brehov zjednotili a v úseku približne od dnešného Námestia Republiky (býv. Námestia Májového povstania) po Tematínsku ul. rameno prebagrovaním prepojili s polovyschnutým korytom severne od Krásnohorskej ulice, kadiaľ tieklo v 18. storočí a ktoré v 19. storočí opustilo. Dá sa tu hovoriť o čiastočnej rekonštrukcii historického stavu. Pôvodný projekt výstavby Chorvátskeho ramena zohľadňoval iba vodohospodárske funkcie diela. Primárnou bola funkcia protipovodňová. Rameno s čerpacou stanicou malo regulovať úroveň hladiny podzemnej vody v záujmovom území. Vzhľadom na to, že v dobe realizácie stavby nebola ešte ujasnená koncepcia odkanalizovania územia budúcej mestskej časti Petržalka, rameno malo byť v prípade potreby aj recipientom pre dažďové vody. Po vybudovaní jednotného kanalizačného systému rameno túto funkciu nikdy nemuselo plniť. Úprava bola realizovaná vo forme umelého kanála bez prítokov s prizmatickým tvarom koryta. Priesakové vody zachytené ramenom, resp. sanitárny prietok dodávaný tlakovým prívodom z Dunaja, sa mali odvádzať násoskou alebo prečerpávať čerpacou stanicou do Dunaja v rkm 1862,7. Pôvodne sa uvažovalo s dotáciou vody do ramena v množstve 2/s. Účelom bolo zabezpečiť primeranú kvalitu vody. Na ramene sa nachádzajú tri vzdúvacie objekty, ktoré ho delia na štyri časti. Celková dĺžka je . Vplyvom zahlbovania Dunaja sa znížili hladiny podzemnej vody v oblasti natoľko, že sa v 80. a začiatku 90. rokov v prevažnej časti ramena voda takmer nevyskytovala alebo sa udržiavala len kolísavá, veľmi nízka hladina. Celoročná súvislá vodná hladina sa vyskytovala len v južnej časti ramena. Hetorogenitu ramena spôsobovalo okrem vodného režimu aj podložie. Na niektorých úsekoch bolo dno tvorené prirodzeným piesčitým alebo bahnitým materiálom, a niekde je to hrubá vrstva štrku,ktorú tam naviezlo Povodie Dunaja v snahe zabrániť zarastaniu dna prirodzenou vegetáciou. Na týchto úsekoch sú brehy a dno takmer bez vegetácie. Prostredie znečisťovali početné skládky stavebného a komunálneho odpadu. Nastal rozvoj synantropných druhov. Množstvo obyvateľov sídliska malo tiež negatívny vplyv na prostredie a živočíchy ramena.


Chorvátske rameno

Context: Využitie Chorvátske rameno sa v dnešnej dobe využíva ako miesto relaxácie, športu a rybárstva. Po celej jeho dĺžke vedie cyklistická trasa, ktorá sa napája na Dunajskú cyklistickú cestu. V Chorvátskom ramene a jeho okolí je jedinečný biotop, v ktorom žije veľa druhov živočíchov, ako napríklad labute, kačky a rôzne druhy rýb. Rastie tu aj veľké množstvo druhov rastlín, napríklad lekná a rôzne kroviny. Staré názvy: 1753 – Carlburger Donau-Arm 1763 – ramus Danubii Oroszvariensis (po lat., doslova: Rusovské rameno Dunaja) okolo 1930 – Karlburger Arm 1945 – Oroszvárske rameno ? – Chorvátske rameno


Chorvátske rameno

Context: S dĺžkou 5138 m, nadmorskou výškou max. 129.48 m a min. 127.93 m a maximálnou výškou hladiny 1.5 m plní ochrannú funkciu drenážneho kanála a je vyhĺbené v bývalom ramene Dunaja v Petržalke v Bratislave, po ktorom nesie aj svoje meno. Pôvodné rameno sa začínalo v ohybe dnešného Pečnianskeho ramena, potom v tvare šikmého 'S' tieklo pod dnešnú Hrobársku ulicu, pokračovalo Bratskou ulicou a oblasťou železničnej trate až po Starohájsku ulicu, potom v súčasnom koryte pri Betliarskej a potom na juh. Vytváralo tak v dnešnej Petržalke viacero polostrovov a ostrovov. Miestni dali Chorvátskemu ramenu ľudový názov "Kanál". Staršie názvy sú: Engerauer Arm, Carlburger Arm, Rusovecké rameno. V stredoveku bolo po Pečnianskom ramene najmohutnejším meandrom na pravej strane Dunaja. Meandrovalo v priestore dnešného sídliska a oddeľovalo viacero ostrovov.


Draždiak-Veľký

Context: Introduction Poloha v rámci Petržalky Draždiak-Veľký je lokalita v miestnej časti Zrkadlový háj v mestskej časti Petržalka v Bratislave. Ohraničuje ho na západnej a južnej strane Chorvátske rameno, na severovýchodnej strane cesta v predĺžení Starhradskej ulice. Obsahuje predovšetkým jazero Veľký Draždiak a výstavbu na jeho západnom a južnom brehu.


Malý Draždiak

Context: Introduction Malý Draždiak, v pozadí Technopol Malý Draždiak je umelé jazero v Petržalke, ktoré vzniklo v dôsledku ťažby štrkov. Je súčasťou sídliska Zrkadlový Háj v okrese Bratislava 5. Nachádza sa medzi ulicami Kutlíkova a Dolnozemská. Vodná plocha má rozlohu 9 hektárov a okrem rybárčenia je tu možné kúpanie, hoci na vlastné nebezpečenstvo. Príležitostne je možné na jazere vidieť vodné vtáky a labute. Jazero je obklopené zo severu úzkou hrádzou, za ktorou sa nachádza zvyšok pôvodného ukončenia Chorvátskeho ramena, z východu areálom záhradných chát, z juhu a západu vegetáciou.


Malý Dunaj

Context: Mosty Od oddelenia od Dunaja až po sútok s Váhom sa nachádza na Malom Dunaji až 24 mostov či hrádzí, ktoré sú viac-menej priechodné. Ďalšie dva mosty sú nepriechodné. Jeden tvorí súčasť letiskovej dráhy v Bratislave. Jedná sa o visutý most, ktorý je neprístupný, pretože sú na ňom svetlá pred pristávacou dráhou. Druhý sa nachádza pri Vlkoch a spája len Vlky s ostrovom, neprechádza až na druhý breh. Bratislava, hneď na začiatku, pri oddelení od Dunaja Bratislava, hrádza či cyklomost pri bufete Šimani Bratislava, čoskoro diaľničný R7 pri Slovnafte Bratislava, Vlčie hrdlo, železničný do Prievozu Bratislava, Vlčie hrdlo, cestný na Bajkalskú Bratislava, Ružinovský cintorín, cestný na Gagarinovu Bratislava, Lesopark Vrakuňa, pešia lávka Bratislava, futbalová štadión Vrakuňa, cestný po Hradskej do Ružinova Bratislava, futbalová štadión Vrakuňa, železničný smer Nové mesto Bratislava, za letiskom, cyklistický Most pri Bratislave, čoskoro diaľničný D4 Most pri Bratislave, poľná cesta od Zelenej vody do Mostu Zálesie/Malinovo, cestný Malinovo/Bernolákovo, hrádza s plechovým mostíkom, len pre peších Bernolákovo, hrádza s malou vodnou elektrárňou Nová Dedinka Tomášov, cestný smer Nová Dedinka Tomášov Doma/Vlky, lávka len pre peších a cyklistov Hurbanova Nová Ves, cestný smer Zlaté Klasy Nový Život, cestný smer Jelka Potôňske Lúky, cestný/poľný smer Čierna Voda (Galanta) Čierna Voda, hrádza a súčasne cestný most, pri vtoku Čiernej vody Jahodná, cestný smer Dunajský Klátov Dunajské Mlyny, cestný pri kempingu Jahodná Trhová Hradská, cestný smer Trstice Kolárovo, cestný smer Dedina Mládeže V Kolárove sa vlieva Malý Dunaj do Váhu.


Bratislava – mestská časť Petržalka

Context: Miestne časti Súbor:Ato chorvatske rameno.jpg|náhľad|vpravo|Chorvátske rameno v Petržalke Petržalka je rozdelená na miestne časti a lokality. Petržalka-Sever (Petržalka-Sever 1, Petržalka-Sever 2) Dvory (Dvory 1, Dvory 2, Dvory 3, Dvory 4, Dvory 5, Dvory 6, Stará Petržalka, Matador) Háje (Háje 1, Háje 2, Háje 3, Ekonomická univerzita) Lúky (Lúky 1, Lúky 2, Lúky 3, Lúky 4, Lúky 5, Lúky 6, Lúky 7, Lúky 8, Lúky 9, Stredné lúky) Petržalka-Západ (Zadné lúky, Kapitulský dvor, Kapitulské pole, Kopčany, Vojenský dvor, Nové pole) Draždiak (Draždiak-Veľký, Draždiak-Malý, Draždiak-Antolská, Draždiak-Štrkovňa) Petržalka-Juh (Južné mesto-Zóna A, Južné mesto-Zóna B, Južné mesto-Zóna C, Janíkovské pole) Pečniansky les (Pečniansky les 1, Pečniansky les 2, Pečniansky les 3) Petržalka-Východ (Petržalka-Východ 1, Petržalka-Východ 2, Petržalka-Východ 3, Petržalka-Východ 4)


Bratislava – mestská časť Petržalka

Context: Doprava Súbor:Panonska1.jpg|náhľad|Panónska cesta Diaľnica Viedenská cesta - Prístavný most na Einsteinovej Hlavnými cestnými ťahmi v Petržalke sú cesty Panónska, Dolnozemská a Einsteinova. Najmä okolo Panónskej prebieha rozsiahla výstavba nových objektov, vyvíja sa aj Einsteinova ulica. Cez Petržalku uprostred Einsteinovej ulice prechádza diaľnica D1, spájajúca hraničný prechod s Rakúskom s diaľnicou smerom na Žilinu. Diaľnica prechádza cez Prístavný most a napája sa aj na Most Lanfranconi. Rozostavané depo Janíkov dvor pôvodne plánovaného metra, po dokončení sa malo používať ako depo električkovej rýchlodráhy. V prvej polovici 20. storočia cez Petržalku premávala pravidelná linka na električkovej trati z Bratislavy do Viedne cez Starý most. Po rekonštrukcii bude po moste viesť primárne električková doprava v smere do Petržalky. Železničná stanica Petržalka Na Kopčianskej ulici pri začiatku Petržalského korza je na slovenské pomery moderne prebudovaná železničná stanica Bratislava-Petržalka, odkiaľ sa dá dostať do Viedne moderným vlakom Bombardier Talent rakúskych železníc. Táto železničná linka čiastočne nahrádza zrušenú električkovú linku do Viedne. Ďalšou linkou je aj pravidelný vlak do prihraničnej maďarskej obce Rajka. Z tejto železničnej zastávky premáva aj niekoľko osobných vlakov do východnej časti Bratislavy alebo do Senca. Mestská hromadná doprava v Petržalke je zabezpečovaná autobusmi a električkami, ktorej trať bola dokončená v roku 2016. Táto trať spája Petržalku s centrom Bratislavy a vedie od Jungmannovej cez Starý most a Šafárikovo námestie, kde sa napája na sieť električiek. V najbližších rokoch je v záujme mesta trať v Petržalke predĺžiť až po tzv. Južné mesto. Napriek tomu, že je Petržalka lokalizovaná na opačnom brehu Dunaja ako centrum mesta, spojenie s ním je pomerne rýchle, zo zastávky Aupark sa dá dostať autobusom na zastávku Zochova cez Most SNP za 2 minúty. Do Starého Mesta je z Petržalky pomerne jednoduchý prístup prostredníctvom autobusov, ktoré premávajú cez 4 mosty alebo električkou cez zrekonštruovaný Starý most. Na prístup do užšieho centra sa používajú hlavne 3 mestské mosty, teda Most SNP, Starý most a Most Apollo. Pre tranzitnú dopravu zase 2 diaľničné mosty, Most Lanfranconi a Prístavný most.


Chorvátske rameno

Context: Súčasnosť Chorvátske rameno v premosteni pri katolíckom kostole na Markovej ulici Súvislá vodná hladina sa v ramene objavila až po naplnení zdrže Hrušov v priebehu roka 1993. Došlo k výraznému zlepšeniu životných podmienok vodných organizmov. Hĺbka vody v ramene je rôzna, vyhovujúca je v južnej, najviac zachovalej časti. Plytká voda má za dôsledok najmä v lete prehrievanie, negatívne zmeny v kyslíkovom režime a eutrofizáciu. Výmena vody len z horizontu podzemných vôd je nepostačujúca. Pohyb vody sa obmedzuje len na občasné prečerpanie vody do Dunaja čerpacou stanicou, vo vyšších úsekoch k výmene prakticky nedochádza. Brehy udržuje Povodie Dunaja kosením a odstraňovaním náletových drevín. Na pobrežnej čiare sa nachádzajú remízky rákosia, vyššie na brehoch ojedinele parková zeleň. Chorvátske rameno predstavuje podľa RÚSES pre Bratislavu regionálny biokoridor. Najzachovalejšia časť tvorí regionálne biocentrum Chorvátske rameno – juh, na opačnom konci je navrhované regionálne biocentrum Chorvátske rameno – sever. V koryte ramena sa nachádza niekoľko výrazných bariérových prvkov. Sú to stavidlá ale najmä komunikačné presypy s rúrovými priepustami v miestach križovania ramena s rušnými komunikáciami. Spôsobujú nesúvislosť koryta a výrazné obmedzenie pohybu živočíchov v akvatickej a terestrickej časti. To sa odráža aj na heterogenite fauny v jednotlivých úsekoch ramena. Biodiverzita ramena je dnes určite výrazne nižšia ako v časoch, keď sa jednalo o prírodný tok. Napriek tomu bolo v oblasti Chorvátskeho ramena zistených 12 druhov chránených a ohrozených druhov rastlín ako napr.: Butomus umbelatus L., Nymphaea alba L.. Z fauny bolo na tejto lokalite identifikovaných 7 chránených a 6 ohrozených druhov živočíchov, registrovaných v Červenej knihe. Sú to predovšetkým obojživelníky, 1 druh zastupuje ryby. Ešte v polovici tohto storočia tu hojne tu žili napr. korytnačky, zrejme druh Emys orbicularis. Dnes sa sa tu už nevyskytujú.


Šúrsky kanál

Context: Súčasnosť Do Šúrskeho kanála je umelo zaústený vodný tok Blatina a tiež do neho ústia ďalšie vodné toky stekajúce zo svahov Malých Karpát. Začína sa južne od Pezinka (tam, kde sa končí Viničniansky kanál), potom tečie paralelne so železnicou spájajúcou Bratislavu s Pezinkom a následne sa stáča na juhovýchod a tečie približne po severovýchodných hraniciach mesta Bratislava. Vlastný kanál sa potom končí medzi Ivankou pri Dunaji a Zálesím, ale za vlastným kanálom (za stavidlami) tok ešte kúsok (asi 1,5 km) tečie v neregulovanej podobe, aby napokon vyústil do Malého Dunaja; táto krátka koncová časť sa oficiálne tiež volá Šúrsky kanál a pred vybudovaním vlastného kanálu bola súčasťou hlavného toku Malého Dunaja (hlavný tok Malého Dunaja sa dnes nachádza trochu južnejšie).


Chorvátske rameno

Context: Budúcnosť V okolí Chorvátskeho ramena sa plánuje viesť nosný systém MHD v Petržalke a objavujú sa aj zámery investorov územia pozdĺž Chorvátskeho ramena urbanizovať, sem môžeme zahrnúť projekt Petržalka city. Pre koordinovanie činnosti boli vypracované viaceré odborné materiály: Zásady revitalizácie Chorvátskeho ramena.


Čongerský kanál

Context: Introduction  Čongerský kanál , miestne nazývaný aj Čongerský potok je umelý, melioračný kanál V. rádu na Záhorí, v okrese Malacky, v chotári obce Gajary. Ide o trvalo zavodnený vodný tok čisto nížinného charakteru, jeho dĺžka predstavuje 4,767 km, plocha povodia 8,818 km² a plocha odtokových oblastí zahŕňa 5,116 km². Vzniká v nadmorskej výške a ústi do Zohorského kanála, vo výške


Červený kanál (prítok Vrbiny-Holiarov)

Context: Introduction  Červený kanál je kanál v regióne Podunajsko, na území obce Čiližská Radvaň v okrese Dunajská Streda v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do vodného toku Vrbina-Holiare. Má dĺžku . Rád toku V.


Veľký Draždiak

Context: Introduction Veľký Draždiak Veľký Draždiak alt= Veľký Draždiak je jazero a prírodné kúpalisko v Petržalke, Bratislave. Ako letné prírodné kúpalisko vzniklo okolo roku 1982 po ťažbe štrku a prehĺbení pôvodnej vodnej plochy, ktorú zvykli pôvodní obyvatelia Petržalky nazývať "Šutrovka". Nachádza sa v okrese Bratislava V medzi Chorvátskym ramenom a areálom Nemocnice sv. Cyrila a Metoda na Antolskej ulici. Jeho vodná plocha má rozlohu 13 hektárov a okrem plavcov sa tu zdržiavajú aj početné kŕdle labutí, kačiek a iných vodných vtákov. V lete sa tu ľudia kúpu, jazdia na vodných bicykloch a kajakoch, opaľujú sa, často okolo jazera uvidíte bežcov, ktorí majú od roku 2013 pri jazerách novú bežeckú dráhu. Tiež cyklisti sa tu radi vozia a zastavia na ceste na hrádzu, ktorá je vďaka spojeniu popri Chorvátskom ramene veľmi ľahko dostupná z celej Petržalky. Pri vodnej ploche sa nachádza zopár bufetov s občerstvením a taktiež sa dajú prenajať vodné bicykle, beach-volleyball ihriská. Pri jazere vedľa reštaurácie Oáza sa nachádza sauna a v zimných mesiacoch môžete mať šťastie aj na Petržalské ľadové medvede (vyznávači kúpania v studenej vode). Jeden z dôvodov prečo jazero nie je oficiálne spravované ako kúpalisko a nie sú k dispozícii ani plavčíci je kvôli elektrickému vedeniu veľmi vysokého napätia (110 kV), ktoré prechádza priamo nad jazerom. Kúpanie je možné len na vlastné nebezpečenstvo, čo však v letných mesiacoch prevažnej väčšine obyvateľstva neprekáža. Ľudia tam často napriek zákazu kúpu psov, v jazere sú stavebné odpadky a betónové kvádre, na ktorých hrozí riziko zranenia. Avšak vďaka ochotným občanom Petržalky pravidelne prebieha čistenie, takže s odpadkami sa situácia zlepšuje. Panoráma Draždiaku zo západného brehu V roku 2006 bolo pri Veľkom Draždiaku vybudované detské ihrisko, do dnešných dní prebieha aj ďalšia investičná výstavba. Pri jazere je z juhu i štvorhviezdičkový hotel Bonbón, zo západu reštaurácia Oáza, nemocnica s poliklinikou Medissimo, Ústav lekárskej kozmetiky, Tenisová škola s ihriskami, na východ od jazera je v blízkosti nemocnica Antolská a sídlisková bytová zástavba s občianskym vybavením. Zo severu jazero ohraničuje areál bývalej základnej školy (dnes súkromnej vysokej školy) a Lesopark Zrkadlový háj.


Chorvátske rameno

Context: Charakteristika Chorvátskeho ramena Chorvátske rameno v strednej časti pri Rovniankovej ulici Vybudovaním pravobrežnej hrádze v rokoch 19501955 bolo Chorvátske rameno úplne odrezané od rieky podzemnou hlinobetónovou clonou v hĺbke do 12. Celá clona sa nachádza v štrkoch a jej spodná časť je do uložená v nepriepustnom ílovitom podloží. Morfologické stopy po Dunaji máme okrem Chorvátskeho ramena aj v Pečnianskom ramene a Jarovskom ramene. Radikálnym zásahom bolo zapustenie betónovej steny pod nepriepustnú neogénnu vrstvu. Tesné podložie je zabudované cca od Starého mosta, tu je priesak vody znemožnený. Po prehradení Dunaja pri Gabčíkove hladina podzemnej vody prevyšuje dno kanála. Oficiálna správa hygienikov z júla 1993 (pol roka po prehradení) hovorí, že v Chorvátskom ramene sa nachádzajúci zooplanktón je typický pre stojaté vody, zo živočíchov spomína vodné slimáky, vážky, pakomáre, sliepočky vodné, lysky čierne a asi 17 labutí bielych a 30 kaprov. Ďalej žaby – skokan zelený a kunky, z rýb malé štuky a a množstvo plevelných rýb. Ďalej sa konštatuje, že voda je pomerne čistá a brehy len minimálne znečistené komunálnym odpadom. Žije tu 10 druhov obojživelníkov, ropuchy, kunky, skokany, rosničky, mlok bodkovaný, mlok dunajský. V korunách stromov prebýva rybárik riečny a dva druhy slávikov, labute sú už premnožené. Súčasťou Chorvátskeho ramena je aj luh pri dolnej časti a štrkoviská. V dolnej časti je zachovaný vŕbovo-topoľový mäkký luh: topole, jasene, vŕby, hloh, ostružina, trsť obyčajná, bleduľa letná. Pri štrkovisku žijú volavky, bučiačiky, kačice, sokol, myšiarka, sova, kuviček, vlha, ďateľ, tesár, netopier, užovka, rosnička zelená, slepúch lámavý. Preto silnejú snahy odborníkov aj obyvateľov, aby toto vzácne územie bolo vyhlásené za chránené. Úprava ramena bola realizovaná vo forme umelého kanála bez prítokov, ktorý je z väčšej časti vedený v pôvodnej trase s prizmatickým tvarom koryta. Priesakové vody zachytené ramenom, resp. sanitárny prietok, dodávaný tlakovým prívodom z Dunaja, sa mali odvádzať násoskou alebo prečerpávať čerpacou stanicou do Dunaja v rkm 1862,7. Pôvodne sa uvažovalo s dotáciou vody do Chorvátskeho ramena v množstve 2/s. Účelom dotácie bolo zabezpečiť primeranú kvalitu vody. Na ramene sa nachádzajú tri vzdúvacie objekty, ktoré ho delia na štyri časti. Hladina mala byť udržiavaná podľa výšky hladiny v Dunaji. Pre každú časť boli predpísané minimálne a maximálne hladiny. Od výstavby Chorvátskeho ramena sa nevyskytli také vodné stavy v Dunaji, ktoré v minulosti spôsobovali výrazné zvýšenie hladiny podzemných vôd v Petržalke. Z tohto dôvodu nemohla byť overená jeho pôvodne projektovaná drenážna funkcia. Vplyvom zahlbovania Dunaja sa znížili hladiny podzemnej vody v oblasti natoľko, že sa v prevažnej časti ramena voda takmer nevyskytovala. Súvislá vodná hladina sa v ramene objavila až po naplnení nádrže Hrušov v priebehu roka 1993. Hladina je prerušovaná tromi vzdúvacími objektami, ktorými sú hate so segmentovým uzáverom v rkm 1,739, 3,600, 4,570. Nesúvislosť koryta je spôsobená aj dočasnými komunikačnými presypmi s rúrovými priepustkami v rkm 2,670 a 4,475. Vodná hladina je bez výraznejšieho prúdenia. Hĺbka vody je po celej dĺžke ramena rôzna a je vyhovujúca len v počiatočnom úseku ramena. Hĺbka, ako toková charakteristika, má výrazný vplyv na kvalitu vody. Nízka hladina sa vyskytuje na poslednom úseku Chorvátskeho ramena. Táto skutočnosť vedie, najmä v letných mesiacoch, k prehrievaniu vody, negatívnym zmenám v kyslíkovom režime a eutrofizácii vodného prostredia. Z týchto skutočností možno usúdiť, že kvalita vody v ramene nevyhovuje jeho potenciálnemu polyfunkčnému využitiu. K výmene vody dochádza iba jej dopĺňaním z horizontov podzemných vôd, čo je nepostačujúce. Väčšie hĺbky sú evidentné na začiatku Chorvátskeho ramena, teda v jeho južnej časti. Pohyb vody je tu zabezpečený občasným prevádzkovým prečerpávaním vody do Dunaja čerpacou stanicou. Výmena vody je vo vyšších úsekoch problematická; prakticky k nej nedochádza. Po zavodnení sa v ramene zmenili ekologické podmienky. Južná časť ramena plní v podstate požiadavky na funkčnosť vodného biotopu. Funkčnosť segmentu (biotopu ramena) je predstavovaná jeho účinnosťou pri poskytovaní podmienok pre plnohodnotnú a dlhodobú existenciu biogeograficky, ekologicky i prírodoochranne významných druhových populácií a spoločenstiev organizmov v prirodzenej rozmanitosti počas najdôležitejších fáz ich životných cyklov (rozmnožovanie, získavanie potravy). Segment ramena má v týchto miestach aj funkciu vodivú (konektivita prostredia) vo vzťahu k biotopom nadväzujúcim na biotop Chorvátskeho ramena.


Prícestný kanál

Context: Introduction  Prícestný kanál je vodný kanál v regióne Podunajsko, na území obce Michal na Ostrove v okrese Dunajská Streda v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do Starého Klátovského kanála. Má dĺžku . Rád toku VI.


Šúrsky kanál

Context: Introduction Šúrsky kanál za obcou Ivanka pri Dunaji. Pohľad v smere toku na juhovýchod. Šúrsky kanál (-normovaný názov ; staršie názvy: Hlavný kanál , Obtočný kanál , Moravod , Šúr , kanál Šúr , Nový Sajloch , Kanál , neoficiálne: Židovský kanál ) je umelý odvodňovací kanál a významné vodné melioračné dielo s regulovaným prietokom na juhozápadnom Slovensku tečúci po západnom a južnom obvode Národnej prírodnej rezervácie Šúr. Niektoré zdroje ho nesprávne považujú za súčasť vodného toku Blatina v najširšom zmysle.


Chorvátske rameno

Context: Introduction 48° 07.135 severnej šírky, 17° 06.473 východnej dĺžky: pohľad na Chorvátske rameno Chorvátske rameno alebo Chorvátsky kanál je kanál v Petržalke, nachádzajúci sa na rovnakom mieste, ako sa v minulosti nachádzalo rameno Dunaja. S dĺžkou , nadmorskou výškou max. a min. a maximálnou výškou hladiny plní ochrannú funkciu drenážneho kanála a je vyhĺbený v bývalom ramene Dunaja v Petržalke v Bratislave, po ktorom nesie aj svoje meno. Pôvodné rameno sa začínalo v ohybe dnešného Pečnianskeho ramena, potom v tvare šikmého S tieklo pod dnešnú Hrobársku ulicu, pokračovalo Bratskou ulicou a oblasťou železničnej trate až po Starohájsku ulicu, potom v súčasnom koryte pri Betliarskej a potom na juh. Vytváralo tak v dnešnej Petržalke viacero polostrovov a ostrovov. Miestni dali Chorvátskemu ramenu ľudový názov "Kanál". Staršie názvy sú: Engerauer Arm, Carlburger Arm, Rusovecké rameno. V stredoveku bolo po Pečnianskom ramene najmohutnejším meandrom na pravej strane Dunaja. Meandrovalo v priestore dnešného sídliska a oddeľovalo viacero ostrovov.


Vojka-Kračany

Context: Introduction Kanál Vojka-Kračany je kanál v Podunajsku na území obcí Rohovce, Blatná na Ostrove, Holice, Lúč na Ostrove, Kráľovičove Kračany, Kostolné Kračany, Vrakúň, Dunajská Streda, Povoda v okrese Dunajská Streda v Trnavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Ústi do vodného toku Gabčíkovo-Topoľníky. Má dĺžku . Rád toku V.


Starý kanál (prítok Zohorského kanála)

Context: Introduction  Starý kanál je hydromelioračný, umelý vodný kanál na Záhorí, na území okresu Malacky, v katastrálnom území obcí Veľké Leváre a Gajary. Jedná sa o nížinný tok V. rádu, má dĺžku 7,561 km, plocha jeho povodia predstavuje 19,344 km² a plocha odtokových oblastí činí 8,267 km². Vzniká v nadmorskej výške a vlieva sa do Zohorského kanála, vo výške


Rusovský kanál

Context: Introduction  Rusovský kanál je kanál v Bratislavskom regióne, na území mestskej časti Bratislava - mestská časť Rusovce a tiež na území mestskej časti Bratislava - mestská časť Čunovo v okrese Bratislava V v Bratislavskom kraji. Nachádza sa v geomorfologickej oblasti Podunajská nížina v geomorfologickom celku Podunajská rovina. Končí sa na území Maďarska priesakom do podložia niekdajšieho ramena Dunaja. Má dĺžku od začiatku po slovensko-maďarskú štátnu hranicu, 1,7 km od štátnej hranice po koniec kanála, spolu 6,9 km. Rád toku II.


Bratislava – mestská časť Petržalka

Context: Zábava a voľný čas Na nábreží Petržalky sa od konca 19. storočia až do konca 90. rokov nachádzal jediný stály lunapark v Bratislave, v rokoch 2003 až 2004 bol zrušený, aby bol neskôr postavený inde. Zatiaľ nie je známe miesto, kde sa v budúcnosti bude nachádzať a čo bude na mieste bývalého lunaparku na Tyršovom nábreží stáť. Na tomto nábreží odspieval svoj koncert aj Sir Elton John v roku 2005. V lete sa tu nachádzala T-com piesočnatá pláž, kde mohli ľudia relaxovať. Kedysi sa pri Dunaji nachádzalo prírodné kúpalisko Lido, ktoré fungovalo predtým, ako bolo postavené Kúpalisko Tehelné pole. Začiatkom 60. rokov sa vybudovalo ďalšie letné kúpalisko Matador, s 50m plaveckým bazénom, menším 25m bazénom a dvomi detskými plytkými bazénmi. S menšími prestávkami funguje dodnes. Kedysi sa na území Petržalky nachádzali aj dve kiná, Partizán a Iskra. Kino Partizán stálo na mieste dnešného Auparku a slúžilo svojmu účelu do roku 1982, kedy sa budova v rámci hromadnej asanácie pôvodnej zástavby zbúrala. Kino Iskra bolo vybudované začiatkom 60. rokov 20. storočia a stálo v blízkosti Kostola Povýšenia svätého Kríža. Takisto ho zbúrali v roku 1982. Po vybudovaní panelovej zástavby v 80. rokoch sa vybudovali v Petržalke tri domy kultúry: Ovsište, Zrkadlový Háj a Lúky, ktorých kinosály nahradili niekdajšie kiná. Po vybudovaní multiplexu s 12 kinosálami v nákupnom stredisku Aupark sa premietajú filmy len v DK Zrkadlový Háj. V roku 2022 bolo zdigitalizované a vynovené kino v DK Lúky a opäť sa premieta aj v tejto sále.


Devínske rameno

Context: Introduction Devínske rameno v Devíne Devínske rameno je rameno Dunaja v blízkosti sútoku rieky Dunaja a Moravy, ktoré obmýva Slovanský ostrov. V roku 2015 bolo opätovne sprietočnené, keďže v posledných rokoch sa do ramena voda dostávala len zriedka a bola to voda stojatá. Projekt revitalizácie Devínskeho ramena stál 150 000 eur a bol financovaný z fondov Európskej únie, programu LIFE a rozpočtu ministerstva životného prostredia, ktoré sa podieľalo polovicou sumy nákladov.


George Pólya

Context: Rok štúdia strávil Pólya na univerzite vo Viedni a neskôr v Göttingene, kde sa spoznal so špičkou vtedajšieho matematického sveta. Po potýčke s istým študentom Göttingenskej univerzity počas cesty vlakom bol nútený univerzitu opustiť. Po tejto udalosti pôsobil krátky čas v Paríži a neskôr od roku 1914 najmä v Zürichu, kde pôsobil na ETH. Vďaka dávnejšiemu zraneniu, ktoré utrpel pri futbale, nebol nútený narukovať do rakúsko-uhorskej armády, čo bolo v plnom súlade s jeho pacifistickým presvedčením. Neskôr však problémy armády vzrastali, a tak dostal aj Pólya povolávací rozkaz. Pólya odmietol, čo znamenalo, že sa po mnoho ďalších rokov nemohol vrátiť na územie dnešného Maďarska - vstúpil tam až v roku 1967. Prijal švajčiarske občianstvo a v roku 1918 sa oženil so Švajčiarkou Stellou Verou Weberovou.


Páll

Context: Pozri aj  Pall Pál Paál


Gejza Polónyi

Context: Životopis Pochádzal zo zemianskej rodiny Polónyiovcov. Jeho otec, Ľudovít Polónyi (18141882) bol šafárom grófa Štefana Kegleviča. Jeho matka Klára rod. Gaálová (18331886) bola príbuznou rodiny Majtényiovcov. Potom, čo jeho otec zbankrotoval ho vychovával strýko Alojz Polónyi. Štúdiá absolvoval v Ostrihome, Komárne, Bratislave a Nitre. Študoval aj v benediktínskej škole v Győri, kde bol tajomníkom literárneho krúžku a zároveň redaktorom časopisu Púčiky nádeje (Reménybimbok) . Aj v Bratislave pôsobil v literárnom krúžku, ktorého členom bol aj básnik Alexander Endrődi. Svoju brannú povinnosť odslúžil ako jednoročný dobrovoľník v roku 1869 vo vojenskom námorníctve. Po ukončení právnickej akadémie absolvoval súdne skúšky a v roku 1871 sa stal koncipientom pri kráľovskej tabuli. Po zložení advokátskych skúšok si v roku 1872 v Budapešti otvoril advokátsku kanceláriu. V roku 1881 bol vo volebnom okrsku Szolnok zvolený za poslanca uhorského snemu za Stranu nezávislosti. Okrem toho sa venoval publicistike v Národných novinách (Nemzeti újság) . Vo voľbách v roku 1884 sa do parlamentu nedostal, ale v roku 1886 sa mu v doplňujúcich voľbách podarilo opäť získať mandát vo volebnom okrsku Güssing. V nasledujúcich voľbách v rokoch 1887, 1892 a 1896 získal mandát vo volebnom okrsku Hajdúszoboszló. V parlamente sa stal známym svojimi interpeláciami. Krátky čas bol podpredsedom Nezávislej a osemaštyridsiatnickej strany a významne prispel k prijatiu zákonov o občianskych sobášoch, súdnej reforme, ako aj zákona o obranných silách v roku 1889. Vo voľbách v roku 1901 mandát nezískal, no v roku 1903 vyhral doplňujúce voľby vo volebnom okrsku Târgu Secuiesc (dnes Rumunsko). Keď v roku 1905 vyhrala voľby jeho Nezávislá a osemaštyridsiatnická strana, spôsobilo to vážnu vnútropolitickú krízu, keďže cisár František Jozef I. odmietol výsledky uznať a v roku 1906 sa museli voľby konať znovu. Vo voľbách v roku 1906 získal mandát v Budapešti a stal sa ministrom spravodlivosti. Z funkcie odstúpil v roku 1907 po osobnostných škandáloch, ktoré inicioval jeho politický rival z jeho vlastnej strany Zoltán Lengyel (ten bol za ne odsúdený pre ohováranie). Následne vystúpil aj zo strany. Vo voľbách v roku 1910 získal mandát v levickom volebnom okrsku, kde kandidoval ako nezávislý. V rokoch 1918 až 1920 bol predsedom Rady pre verejnoprospešné práce v Budapešti. Počas trvania Maďarskej republiky rád bol krátky čas väznený. Ženatý bol s Annou Steinitzerovou (18541937), s ktorou mal 11 detí, avšak iba tri sa dožili dospelosti.


László Paskai

Context: Životopis  Mladosť Jeho rodičia – Ádám Paskai a Mária Ördög – boli pokrstení židia. Jeho otec až do začiatku holokaustu pracoval ako policajt. László bol až do konca druhej svetovej vojny ukrytý u Karmelitánov v Keszthelyi; tento zážitok zrejme vo výraznej miere ovplyvnil jeho neskorší život. V Segedíne študoval na piaristickom gymnáziu Andrása Dugonicsa, v roku 1945 tu aj zmaturoval. Vstúpil do služieb provincie františkánskej rehole pomenovanej po svätom Jánovi Kapistránskom, kde v roku 1949 zložil sľuby. Filozofické a teologické štúdiá začal v Gyöngyösi, po rozpustení rádu študoval na Budapeštianskej akadémii. V roku 1952 obdržal doktorát teológie. Skorá cirkevná kariéra 3. marca 1951 bol vysvätený za kňaza. V rokoch 19521955 bol v Segedíne biskupským ceremoniálom, v rokoch 19551965 tamtiež učiteľ filozofie, prefekt a špirituál, medzi rokmi 1965 až 1969 špirituál Ústredného kňazského seminára v Budapešti a v rokoch 19731978 jeho rektorom. Od roku 1965 bol poverený prednášajúci Budapeštianskej akadémie a v rokoch 19671978 vedúci filozofickej katedry. Podľa historika Krisztiána Ungváryho v rokoch 19651974 pod krycím menom „Učiteľ“ () spolupracoval s oddelením III/III Štátnej bezpečnosti (obdoba československej ŠtB). Hlásenia o „rozhovoroch“ s Paskaim tento historik, ktorý ich zverejnil, označil za neosobné a „vyslovene pozitívne naklonené“. Ungváry ani nie nútené hlásenia považoval za skutočnú službu totalitnej diktatúre, ale neskoršie prejavy a činy počas Kádárovho režimu, keď mu rýchlo stúpala kariéra. Podľa sociológa a cirkevného historika Ferenca Tomku hlásenia vznikli na základe pravidelných výsluchov, na ktoré ho pod rôznymi zámienkami (napr. údajný zákaz činnosti bohoslovcov) donútili prísť. V skutočnosti ho za agenta označilo len služobníctvo, ale veľmi pravdepodobne ním nebol. Krisztián Ungváry totiž za „agenta“ považoval každého, kto „ roky pod krycím menom podáva „hlásenia“ ústne či písomne jednému riadiacemu orgánu, s ktorým sa pravidelne stretáva “. Tento názor však nezdieľa s mnohými ľuďmi. Biskup 2. marca 1978 bol vymenovaný za titulárneho biskupa bavagalianského a apoštolského administrátora veszprémskeho. 5. apríla 1978 obdržal biskupské svätenie z rúk arcibiskupa ostrihomského Lászlóa Lékaiho; spolusvätiteľmi boli László Kádár a Imre Kisberk. Od 31. marca 1979 až do 5. apríla 1982 bol sídelným biskupom veszprémskym, od 5. apríla 1982 do 3. marca 1987 bol arcibiskupom koadjútorom Józsefa Ijjasa v Kalocsi. Od júla 1986 do septembra 1990 bol predsedom Maďarskej biskupskej konferencie. Bol členom toho biskupského spolku, ktorý musel na nátlak štátu v marci 1982 odsúdiť a zakázať pôsobiť Györgyovi Bulányimu, piaristovi a vodcovi podzemnej cirkvi v Maďarsku. Na území Paskaiho (ostrihomsko-budapeštianskej) arcidiecézy mal však páter aj po jeho rehabilitácii v roku 1997 zákaz pôsobenia. Ako biskup sa nezastal kňazov, ktorí boli za nezloženie prísahy vernosti štátu odsúdení, ani za veriacich, ktorí odmietli vojenskú službu. V septembri 1989 z maďarských biskupov ako jediný hlasoval za Maďarskú socialistickú robotnícku stranu. 3. marca 1987 sa stal ostrihomským arcibiskupom a maďarským prímasom. Kardinál 28. júna 1988 ho pápež svätý Ján Pavol II. na verejnom konzistóriu vymenoval za kardinála. Ako titulárnu baziliku dostal tú istú ako jeho predchodca, László Lékai, baziliku svätej Terézie za hradbami ( S. Teresa al Corso d’Italia ). 6. februára 1990 s Miklósom Némethom, maďarským premiérom, vyhlásili v spoločnom vyhlásení za neplatnú dohodu z roku 1950, ktorú uzavreli biskupi s vtedajším Rákosiho režimom bez súhlasu Vatikánu, v ktorej uznali komunistický režim v Maďarsku a zaviazali sa, že nedovolia, aby bola rímskokatolícka cirkev zneužitá pre „protirežimové politické ciely“. Keďže sa po páde komunizmu v Maďarsku postavil proti tým, ktorí požiadali jeho odstúpenie, členovia biskupského zboru sa obrátili na pápeža Jána Pavla II. pre vyriešenie situácie. Ten ho síce nechal v úrade ostrihomského arcibiskupa, ale odobral dve, takmer tisícročné práva, ktoré maďarským (a uhorským) prímasom prislúchali takmer tisíc rokov. Ostrihomský arcibiskup už nemohol naďalej sám zastupovať Maďarsko pri Svätej stolici a zaniklo mu aj právo bez voľby predsedať ľubovoľnému grémiu (napr. synode) maďarských biskupov. V dôsledku týchto udalostí mu biskupi odobrali miesto predsedu Biskupskej konferencie Maďarska. Významnými udalosťami počas jeho úradu boli prvá (1991) a druhá návšteva (1996) svätého Jána Pavla II. v Maďarsku a prenesenie a znovupochovanie pozostatkov Józsefa Mindszentyho v ostrihomskej bazilike v roku 1991. V máji 1989 vyhlásil, že Mindszentyho rehabilitáciu nepovažuje za potrebnú, keďže v cirkvi je „prirodzené prijať utrpenie“. 1. júla 1989 na prosbu Józsefa Szendiho dal vláde podnet na rehabilitáciu Mindszentyho. 31. mája 1993 sa po zreorganizovaní maďarských diecéz pápežom Jánom Pavlom II. stal arcibiskupom ostrihomsko-budapeštianskym. Dôchodok Pri príležitosti dovŕšenia 75. roku života požiadal pápeža Jána Pavla II. v súlade s Kódexom kánonického práva o uvoľnenie z postu ostrihomského arcibiskupa. 7. decembra 2002 jeho odstúpenie pápež prijal, jeho nástupcom sa stal Péter Erdő. Arcibiskupa Paskaiho poveril ako apoštolského administrátora arcidiecézy až do 11. januára 2003, keď novovymenovaný arcibiskup prevzal úrad. Bývať ostal v Ostrihome. Po smrti sv. Jána Pavla II., 18. až 19. apríla 2005 sa ako 77 ročný zúčastnil konkláve, na ktorom bol zvolený pápež Benedikt XVI. 8. mája 2007 dosiahol 80 rokov, čím ako kardinál stratil právo voliť pápeža, čiže sa už nemohol zúčastniť ďalších konkláve. 23. októbra bol zvolený čestným občanom mesta Ostrihom. Zomrel 17. augusta 2015 po dlhom boji s rakovinou.


Leó Szilárd

Context: Jeho osobnosť Szilárd bol veľmi energický vedec, podľa Prof. Hawkinsa denne prišiel aspoň s dvadsiatimi nápadmi, ktoré zneli neskutočne, ale ak by sa mesačne hoci len jeden z nich dal uskutočniť, ešte aj tak to bol veľký výkon. Veľa ľudí si ho nevedelo predstaviť ako manžela, aj napriek tomu sa oženil roku 1951, keď sa v USA znovu stretol s jeho starou známou, Gertrúdou Weissovou. Uzavreli spolu manželstvo, ale aj napriek tomu žili oddelene. Gertrúda učila na lekárskej fakulte. Jeho život bol vtedy pomerne zvláštny, jeho manželka učila v Denveri, on pracoval v Chicagu, ale býval v jednom newyorskom hoteli. Po tom, ako opustil Maďarsko už nikdy nemal stály domov. Vždy býval len v podnájmoch, v prenajatých bytoch alebo v hoteloch. „Keby som len mal korene, ale keď som ich už nemohol mať, chcel som mať aspoň krídla,“ povedal raz v jednom rozhovore pre BBC. Iba na sklonku jeho života žili spolu v La Jolle. Szilárd často pomáhal druhým ľuďom. Podľa jeho sestry nikdy nebol dobrým bratom, ale keď jej ochorel manžel, Leó pricestoval z druhého konca sveta aby im pomohol aspoň materiálne. Wigner o ňom povedal: „Počas môjho dlhého života, ktorý som strávil medzi vedcami som nestretol nikoho, kto by mal väčšiu predstavivosť a originalitu a koho myslenie a názory boli také nezávislé ako mal Szilárd Leó. Myslite prosím na to, že som dobre poznal aj Alberta Einsteina.“


Pál Prónay

Context: Introduction  Pál Prónay , celým menom Pál Sándor István Gábor Prónay de Tóth-Próna et Blatnicza ( 2. november 1874, Romhány, Maďarsko - † medzi decembrom 1944 a februárom 1945, miesto skonu neznáme alebo 1947 - 1948 gulag Sibír); bol veliteľ maďarskej paravojenskej útočnej jednotky Rongyos gárda, ktorú založili v roku 1919 maďarskí dôstojníci vyškolení v elitnej vojenskej akadémii vo Viedni. Okrem toho Prónay si prisvojil aj titul litavský bán plánovaného Litavského banátu ( Lajtabánság ), ktorý mal nahradiť názov Burgenlandu, nového spolkového štátu Rakúska podľa Saintgermainskej zmluvy.


George Pólya

Context: Introduction  George Pólya ( 13. december 1887, Budapešť, Maďarsko - † 7. september 1985, Palo Alto, Kalifornia, USA) bol maďarský matematik. Zaoberal sa veľkým množstvom matematických disciplín, najmä kombinatorikou, teóriou pravdepodobnosti, komplexnou analýzou, parciálnymi diferenciálnymi rovnicami, teóriou potenciálu, teóriou čísel, matematickou fyzikou, či geometriou. Zaoberal sa tiež heuristickými metódami a teóriou vyučovania matematiky. Je autorom viacerých kníh, spomedzi ktorých je pravdepodobne najznámejšia kniha How to Solve It vydaná v roku 1945 a pojednávajúca o metódach riešenia matematických problémov.


Edmund Phelps

Context: Vyznamenania a ocenenia V roku 2006 získal Nobelovu cenu za ekonómiu, ktorú podľa slov Kráľovskej akadémie dostal za „analýzu medzičasových alternatív v politike makroekonomiky“. Pri vyhlasovaní ceny Švédska kráľovská akadémia vied uviedla, že Phelpsova práca „prehĺbila pochopenie vzťahu medzi krátkodobými a dlhodobými dopadmi hospodárskej politiky“. V roku 2000 získal cenu Distinguished Fellow Award od American Economic Association. V roku 2008 dostal ďalšie tri ocenenia: vo februári bol menovaný za rytiera čestnej légie, v júni získal cenu Global Economic Prize inštitútu Kiel Institut für Weltwirtschaft, v júli zvláštne medzinárodné ocenenie Premio Pico della Mirandola.


Pál Prónay

Context: Život Prónay pochádzal zo severomaďarskej aristokracie s titulom barón a prídomkom "zo Slovenského Pravna a Blatnice". Jeho predkovia sa stali barónmi v 18. storočí. O rode sa vie od roku 1279. Jedna jeho vetva od 16. storočia patrí k Lutherovej evanjelickej cirkvi. Jeho otec bol bývalý dôstojník, vlastník nehnuteľností a amatérsky hudobný skladateľ István Prónay, jeho matka bola Maria Almásy de Zsadány et Törökszentmiklós. Bol spríbuznený s Miklósom Horthym. Pochádzal z liberálnej a kultúrne vyspelej rodiny. Do dvanásteho roku bol vychovávaný spolu so svojimi šiestimi bratmi a troma sestrami. Bol najmladší. Psychológovia a sociológovia (Alice Miller) odhadovali jeho neskoršiu krutosť tak, že pochádzala z narušených vzťahov v rodine. Prónay mal však úzky vzťah k matke, ktorá ho porodila vo vyššom veku. Od dvanásteho roku bol zverený internátom a kasárňam. Vzdelanie V dvanástom roku veku pokračoval vo vzdelávaní na „Lähne-Institut” v Šoproni, kde dostal pomerne kvalitné vedomosti, no bez maturity. Preto veľmi pravdepodobne zmaturoval po dobrovoľnom absolvovaní jedného dodatočného ročníka. Ďalšie informácie o školách nie sú k dispozícii, lebo archívy boli buď vykradnuté alebo inak zničené. V roku 1890, keď ukončil Lähne-Institut, vstúpil podľa rodinnej tradície do husárskeho regimentu, v ktorom slúžil do 1911 alebo 1912 s prestávkami v Kecskeméte a v Szombathely. V jeho Denníku, ktorý prerozprával László Fogarassy, sa uvádza aj škola Vojenský inštitút Franza-Jozefa. V roku 1909 bol vo svojich 35 rokoch povýšený na hodnosť nadporučíka kavalérie. V nasledujúcom období podnikol viaceré cesty a v roku 1913 absolvoval ďalšie vzdelávanie vo Viedni a v tom istom roku odišiel podľa pracovného poverenia do Anglicka a Belgicka. 1. svetová vojna V novembri 1914 bol povýšený na kapitána kavalérie (resp. rittmeister). 1. augusta 1914 odišiel so svojím regimentom na srbský front do lokality Šabac. Jeho pôsobenie vo vojne bolo výrazne lepšie hodnotené ako štúdium. Potom, ako v 1915 absolvoval boje v Rusku a Bessarábii dostal vyznamenanie Vojenský kríž 3. triedy za odvahu pred nepriateľom. Do konca vojny dostal od rakúsko-uhorského cisára ďalšie dve Najvyššie pochvalné uznania za boj na ruskom fronte. Na konci prvej svetovej vojny mal hodnosť majora c.a k. armády. Počas dejinných zmätkov pri rozpade monarchie založil „Národný obranný spolok“ (MOVE - Magyar Országos Véderő Egylet) a pridal sa na stranu regenta Miklósa Horthyho. MOVE bola šovinistická, pravicová a antisemitsky ladená formácia, ktorá organizovala Biely teror majúci za cieľ zlikvidovať boľševickú Maďarskú republiku rád. Prónay bol jedným z veliteľov MOVE. V roku 1919 založil spolu s inými dôstojníkmi Rongyos-gárdu. V roku 1930 vstúpil do politiky medzi pravicovú konzervatívnu opozíciu proti vládnej Horthyho koalícii. Zároveň sa zaradil medzi fašistov a organizoval maďarské fašistické hnutie. V roku 1932 bol označený za neprijateľného a zbavený hodnosti, taktiež odsúdený na šesť mesiacov do väzenia. V roku 1932 bol vyradený z armády ako podplukovník. 2. svetová vojna V roku 1938 bol opäť na čele reaktivovanej Rongyos gárdy. Ako 69-ročný, počas chaosu v roku 1944 v Maďarsku, zoskupil mladých fašistov a likvidoval s touto bojovkou členov židovskej obce v Budapešti a v okolí Balatonu. Ku tomu patrili aj lúpeže majetku obetí. V roku 1944 sa stratil v bitke o Budapešť. Podľa niektorých zdrojov bol zabitý v roku 1945. Podľa publikácie „Osud západného Maďarska medzi 1918-1921” bol zajatý Sovietmi 20. marca 1945 a odsúdený za špionáž a sabotáže 10. júna 1946 na dvadsať rokov nútených prác a bol poslaný do gulagu na Sibíri. Dátum smrti je neznámy. V zmysle jeho rehabilitácie na základe § 3, odst. b zákona Ruskej federácie z 18. októbra 1991 o "rehabilitácii obetí politických prenasledovaní" sa dá usúdiť, že zomrel medzi 1947 - 1948 v niektorom gulagu na Sibíri. Rehabilitovaný bol v roku 2001 na základe § 3, odst. b zákona Ruskej federácie z 18. októbra 1991 o "rehabilitácii obetí politických prenasledovaní". Biely teror v Maďarsku Osobný život V apríli 1921 sa oženil s grófkou Aimeé Pálffy-Daun (1890-1945) (Eleonóra Aimée Anna Mária, grófka Pálffy-Daun ab Erdöd von Teano), bývalou dvornou dámou exkráľovnej Zity, manželky posledného rakúsko-uhorského kráľa Karola. Na sobáš prišli členovia politickej elity na čele s Horthym. Týmto sa potvrdilo prepojenie medzi vodcom paravojenských síl vykonávajúcich biely teror v Maďarsku a podporovateľmi Horthyho. Grófka Pálffy-Daun bola žena s politickými ambíciami a mala silný vplyv na kariérne frustrovaného Prónayho. V neskorej jari 1921 začali kolovať klebety o jeho prepojení s legitimistami. Tieto reči mali vyjadriť rastúce spojenie vodcu Rongyos gárdy s vládnucim režimom a tým legitimizáciu jeho činov. Cieľom potvrdenia spojenia bola snaha lepšie disponovať Prónayom, získať z jeho konania politické výhody. Po sobáši sa Prónayovci presťahovali do bytu v Budapešti na ulici Szentkyrályi, no v lete 1921 odišli bývať do Bicske bližšie k Prónayovej kavalérii. V auguste 1921 bol Prónay donútený rezignovať na svoju funkciu v národnej armáde kvôli viacerým aféram a intrigám okolo svojej osoby. V tom istom roku sa zapojil do boja o mesto Šopron a okolie. Litavský banát Získal písomné povolenie od Horthyho pre ozbrojený zásah v oblasti južného Burgenlandu a mesta Oberwart a na hranici s Rakúskom vzniknutej podľa Saintgermainskej zmluvy. Vyvolal ozbrojený konflikt medzi členmi Rongyos gárdy a rakúskymi policajnými silami. Výsledkom bojov bolo posunutie bojovej línie za oblasť Šopronskej župy, ktorá sa zafixovala v súčasných geografických súradniciach štátnej hranice Maďarska a Rakúska. Následné referendum o anektovaní župy Maďarskom bolo kladné aj vplyvom tejto udalosti. Známka Lajtabánszág 10 Korún V roku 1921 bol zosadený z veliteľskej pozície v Rongyos gárde Mikulášom Horthym, pretože sa svojvoľne vyhlásil za prezidenta plánovaného Litavského banátu, ktorý nakoniec nevznikol, lebo Burgenland pripadol Rakúsku.


Zoznam maďarských spisovateľov

Context: P  Janus Pannonius (1434 – 1472) Lajos Parti Nagy ( 1953) Géza Páskándi (1933 – 1995) Peter Pázmaň (1570 – 1637) Sándor Petőfi (1823 – 1849) György Petri (1943 – 2000) János Pilinszky (1921 – 1981) Alaine Polcz (1921 – 2007)


Romhány

Context: Rodáci  Pál Prónay ( 1874 - † medzi 1944 - 1948), veliteľ maďarskej paravojenskej útočnej jednotky Rongyos gárda


George Pólya

Context: Externé odkazy  Cena Georga Pólyu Kategória:Maďarskí matematici Kategória:Matematici USA Kategória:Osobnosti z Budapešti


Karol Plicka

Context: Život Narodil sa v rodine obchodníka. Detstvo prežil vo Viedni a Českej Třebovej. Vďaka svojmu hudobnému talentu bol v rokoch 1899 až 1900 členom speváckeho zboru Wiener Sängerknaben a neskôr sa dokonca dostal až do zboru Dvornej opery vo Viedni. K jeho talentom však nepatrila len hudba, ale aj maľovanie, či fotografovanie. Ani jedna z týchto činností sa však nestala jeho povolaním. Na nátlak rodičov sa stal učiteľom v malom meste. Na svoje umelecké vlohy však nezanevrel a počas niekoľkých desaťročí svojej umeleckej činnosti vytvoril bohatú zbierku diel z rôznych žánrov. Jeho fotografie dokumentujú život dvoch národov - českého a slovenského. Hoci pochádzal z českej rodiny a časť svojho života prežil v Česku, jeho srdce patrilo aj Slovensku, kam sa často a rád vracal. Na Slovensku je aj pochovaný (na Národnom cintoríne v Martine) a má svoje múzeum. Bol presvedčeným Čechoslovákom a umelcom oboch krajín. Pôvodne sa mal stať huslistom, dokonca hrával vo Viedenskej dvornej opere. Bol aj malomeštiackym učiteľom a tým splnil priania svojich rodičov. Najprv učil v Úpici a potom v Novom Meste nad Metujou. Od roku 1924 pôsobil ako referent národopisu v Matici Slovenskej. Založil tu archív dokumentárnej fotografie. Zaoberal sa však aj filmom (od roku 1926 využíva na svojich cestách aj kameru). Roku 1938 sa stal spoluzakladateľom filmového odboru na Umeleckopriemyselnej škole v Bratislave. Jeho kariéra bola prerušená začiatkom 2. sv. vojny, keď sa musel vrátiť späť do Prahy, kde sa stal zamestnancom Štátneho fotografického ústavu. Začína fotografovať Prahu, aby ju zachoval pre ďalšie generácie. Podľa Martina Slivku opustil Slovensko pre vypätý nacionalizmus, ktorý urážal jeho rodinu. Po vojne sa vracia späť na Slovensko a vychádza jeho kniha Slovensko vo fotografiách Karola Plicku (1949). Zakladá filmovú fakultu AMU v Prahe, v ktorej bol prvým dekanom. Roku 1974 vydáva publikáciu Československo (roku 2004, k 110. výročiu jeho narodenia, bola kniha opätovne vydaná v Poprade). Roku 1988 bolo Prónayovskej kúrii v Blatnici otvorené jeho múzeum.


George Pólya

Context: Práca Pólyova práca prestupuje takmer celým spektrom matematiky. V teórii pravdepodobnosti je po ňom pomenované Pólyovo rozdelenie, v teórii čísliel zas Pólyova domnienka a Pólyova-Vinogradovova nerovnosť. V kombinatorike je známa Pólyova veta o enumerácii a Pólyova teória.


Attila Thewrewk-Pallaghy

Context: Životopis Patril do šľachtickej rodiny. Bol docentom verejného práva a po páde Rakúsko-Uhorska a abdikácii Karola I. 13. novembra 1918 emigroval do Francúzska. Pallaghy sa neskôr vrátil žiť do Maďarska a pracoval na ministerstve obrany. Po druhej svetovej vojne definitívne odišiel z Maďarska do Ríma a potom v roku 1949 do Paríža. Attila sa usadil v Neuilly-sur-Seine kde navštevoval maďarskú diaspóru v rámci rôznych spolkov, akými boli napríklad Združenie slobodných Maďarov Maďarska , Združenie bojovníkov za slobodu a Uhorskú katolícku misiu . Bol horlivým katolíkom a mal blízko ku kardinálovi Józsefovi Mindszentymu, prímasovi Maďarska. Ako profesor Pallaghy pôsobil vo francúzskej televíznej spoločnosti O.R.T.F, kde hosťoval maďarské programy (tvorené od roku 1945). Okrem toho bol do 29. februára 1976 zmluvne viazaný vo výskumnom centre C.N.R.S.. Do dôchodku odišiel toho istého dňa. Spolupracoval aj s historikom Jeanom-Jacquesom Chevallierom, pre ktorého písal historické, biografické alebo tematické štúdie týkajúce sa Maďarska. Je členom Akadémie etických a politických vied. Sám je autorom knihy Kontinuita práva v maďarskom právnom systéme z roku 1953. Pallaghy pozorne sledoval francúzsky politický život a podporoval gaullistický a potom giscardovský režim. V rokoch 1967 – 1977 napísal v maďarskom jazyku svoje memoáre.


Adam Paluíny

Context: Introduction  Adam Paluíny ( Slovensko) bol slovenský pedagóg.


John Charles Polanyi

Context: Život Polanyi sa narodil v Berlíne ako syn maďarského chemika Michaela Polanyiho. Rodina sa v roku 1933 odsťahovala do Anglicka kde Polanyi študoval na univerzite v Manchestri a v roku 1952 získal aj doktorát. V roku 1952 emigroval do Kanady kde pracoval v Národnom výskumnom úrade. V roku 1956 odišiel študovať na Univerzitu v Toronte kde pôsobil do roku 1974 ako profesor.


Július Pósch

Context: Introduction  Július Pósch ( 1852, Rožňava - † 4. november 1923, Rožňava) bol prvý riaditeľ Maďarskej obchodnej a priemyselnej banky. Študoval na evanjelickom gymnáziu v Rožňave. Kategória:Narodenia v 1852 Kategória:Úmrtia v 1923 Kategória:Slovenskí ekonómovia


George Pólya

Context: Životopis Narodil sa ako György Pólya . Jeho rodičia, Anna (rodená Deutschová) a Jakab Pólya boli obaja židovského pôvodu. Pôvodné meno Pólyovho otca bolo Jakab Pollák, avšak za účelom zisku miesta vysokoškolského učiteľa ekonómie a štatistiky bol v relatívne nacionalistickej atmosfére vtedajšieho Uhorska nútený zmeniť si meno na viac maďarsky znejúce Jakab Pólya. Pólyovi rodičia tiež rok pred jeho narodením konvertovali na rímskokatolícku vieru. Základnú školu a gymnázium navštevoval Pólya v Budapešti. Na strednej škole vynikal v biológii a literatúre, avšak v matematike dosahoval priemerné výsledky. Neskôr opisoval svojich stredoškolských učiteľov matematiky ako mrzkých. V roku 1905 začal na budapeštianskej univerzite študovať právo, avšak odbor pokladal za nudný, a preto svoje štúdium predčasne ukončil. Vzápätí študoval dva roky jazyky a literatúru, kde získal aprobáciu učiteľa latinčiny a maďarčiny, ktorú však nikdy nevyužil. Neskôr sa zaoberal najmä filozofiou, kde ho jeho profesor Alexander Bernát nasmeroval na štúdium matematiky a fyziky. Počas univerzitných štúdií ho spomedzi matematikov pravdepodobne najviac ovplyvnil Lipót Fejér. Rok štúdia strávil Pólya na univerzite vo Viedni a neskôr v Göttingene, kde sa spoznal so špičkou vtedajšieho matematického sveta. Po potýčke s istým študentom Göttingenskej univerzity počas cesty vlakom bol nútený univerzitu opustiť. Po tejto udalosti pôsobil krátky čas v Paríži a neskôr od roku 1914 najmä v Zürichu, kde pôsobil na ETH. Vďaka dávnejšiemu zraneniu, ktoré utrpel pri futbale, nebol nútený narukovať do rakúsko-uhorskej armády, čo bolo v plnom súlade s jeho pacifistickým presvedčením. Neskôr však problémy armády vzrastali, a tak dostal aj Pólya povolávací rozkaz. Pólya odmietol, čo znamenalo, že sa po mnoho ďalších rokov nemohol vrátiť na územie dnešného Maďarska - vstúpil tam až v roku 1967. Prijal švajčiarske občianstvo a v roku 1918 sa oženil so Švajčiarkou Stellou Verou Weberovou. Rok 1924 strávil predovšetkým na Oxforde a v Cambridgi, kde pracoval s G. H. Hardym a Johnom Edensorom Littlewoodom. V roku 1928 získal na ETH titul riadneho profesora. V roku 1933 vycestoval do Princetonu. Vrátil sa do Švajčiarska, avšak v roku 1940 bol kvôli politickej situácii nútený emigrovať do Spojených štátov. Tam po istom čase zakotvil na Stanfordovej univerzite, kde pôsobil až do dôchodku.


Heliodor Píka

Context: Život  Mladosť a raná kariéra Narodil sa 3. júla 1897 v Štítine pri Opave, v rodine kolára Ignáca Píku. V roku 1915 po skončení štúdia na českom gymnáziu je namiesto zamýšľaného štúdia farmácie, odvedený k zemebraneckému regimentu v Opave a po výcviku v priebehu roku odoslaný na halíčsky front 1. svetovej vojny. V roku 1916 sa dobrovoľne dal zajať ruskými jednotkami, aby sa mohol pridať k česko-slovenským légiám bojujúcim proti Rakúsku-Uhorsku. Na jeseň 1917 sa na príkaz T. G. Masaryka presunula časť légií na západný front loďou do Le Havre. Na jar 1918 boli česko-slovenské légie nasadené na alsaskom fronte. Na fronte slúžil ako zdravotník 21. česko-slovenského streleckého pluku, neskôr bol menovaný do funkcie dôstojníka zodpovedného za obranu proti bojovým plynom. S jednotkou prešiel ťažkými bojmi pri Champagne, Aisne a Terrane. Píka bol pri tom viackrát vyznamenaný. Medzivojnové obdobie Začiatkom roku 1919 sa vrátil domov do vznikajúceho Česko-Slovenska. Jeho jednotka bola nasadená proti poľskej armáde v spore o Tešínsko. V lete 1919 sa presunula na slovenský front a Píka bol vyslaný na štúdium na vojenskej akadémii v Saint-Cyr vo Francúzsku. Neskôr sa stal učiteľom na vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave. V roku 1921 sa oženil s Máriou Sehnalovou, v priebehu nasledujúceho roku sa im narodil syn Milan. Od roku 1923 ako kapitán pracoval na hlavnom štábe česko-slovenskej brannej moci v Prahe. V rokoch 19261928 pokračoval v štúdiu na Vysokej škole vojenskej v Paríži. V roku 1932 pôsobil ako vojenský atašé v Bukurešti v Rumunsku, ktoré bolo významným spojencom a bolo považované za oporu proti rastúcemu nemeckému a maďarskému tlaku. V roku 1937 sa vrátil na ministerstvo obrany. A následne sa podieľal na sprostredkovaní pomoci z Juhoslávie a Rumunska v prípade nemeckej agresie. Druhá svetová vojna Potom však utiekol cez Francúzsko do Londýna, kde ponúkol svoje diplomatické a vojenské schopnosti Janovi Masarykovi. Následne ho exilový prezident Beneš vyslal do Bukurešti ako vojenského vyslanca pre Balkán, kde pomáha demobilizovaným vojakom, a česko-slovenským utečencom z Protektorátu. V roku 1940 sa po fašistickom puči v Rumunsku a krátkom zatknutí spolu so spolupracovníkmi presúva do Istanbulu. Tam sa Píka stretol s podplukovníkom Ludvíkom Svobodom, ktorý žiadal Píku o sprostredkovanie žiadosti Benešovi, pre podporu spolupráce so Sovietskym zväzom a založenie vojenského vyslanectva v Moskve, s čím Beneš súhlasil. Ďalšia Svobodova návšteva v Istanbule v roku 1941 prebehla za prítomnosti sovietskeho generála Fokina. Obaja Píkovi ako predstaviteľovi londýnskej exilovej vlády navrhli, vytvorenie česko-slovenských jednotiek na území ZSSR a konkrétnu formu spravodajskej spolupráce s Moskvou. Píka, po konzultáciách s Benešom, ktorý v Londýne 18. júla 1941 podpísal sovietsko-česko-slovenskú vojenskú dohodu, sa stáva vojenským atašé a veliteľom česko-slovenskej armádnej misie v Moskve. Už v auguste varoval v tajnom liste Beneša, že Sovietom nejde o slobodné Česko-Slovensko, ale o „diktatúru proletariátu“. Napriek tomu ďalej pokračoval v spolupráci, pretože Sovieti boli strategickými spojencami. Proti Píkovemu pôsobeniu sa postavilo KSČ v Moskve. Gottwaldovi, Kopeckému obzvlášť prekážala jeho orientácia na politiku Benešovej česko-slovenskej exilovej vlády. V roku 1942 Píka, spolu s ďalšími, dostal zo sovietskych zajateckých táborov čs. vojakov všetkých národností a podieľa sa na formovaní vojenskej jednotky v Buzuluku. Spoločne so Svobodom čelil tlaku Gottwalda na spolitizovanie jednotky. V novembri 1943 sa Píka zúčastnil na slávnostnom podpísaní česko-slovensko-sovietskej spojeneckej zmluvy. 29. augusta 1944 začali Slovensko obsadzovať nacistické jednotky. Začalo sa Slovenské národné povstanie. Po stretnutí s predstaviteľmi povstalcov, Mikulášom Ferjenčíkom a Karolom Šmidkom Píka požiadal sovietske velenie o podporu slovenských povstalcov, Josif Stalin túto žiadosť vypočul a vydal príkaz pre dodávky zbraní na Slovensko, ako aj pre urýchlené začatie karpatsko-duklianskej operácie. Pri postupe Sovietov na česko-slovenské územie Píka žiadal, aby bol za veliteľa oslobodzovacích jednotiek menovaný Ludvík Svoboda, túto nesplniteľnú žiadosť však Sovieti odmietli. Protestoval tiež proti postupu Červenej armády na Zakarpatskej Ukrajine tieto protesty však boli celkom ignorované. V máji 1945 udelili Píkovi niekoľko sovietskych vyznamenaní a on sám sa vrátil do Prahy, kde bol menovaný za zástupcu náčelníka generálneho štábu Česko-slovenskej armády generála Bočka. Povojnové obdobie a smrť Po februárovom prevrate ho komunisti obvinili zo „zrady“ a vo vykonštruovanom politickom procese odsúdili na smrť obesením. 21. júna 1949 bol obesený na dvore plzeňskej väznice Bory. Jeho politická vražda odštartovala sériu politických procesov s viacerými dejateľmi odboja. Nastalo obdobie odsunu niektorých príslušníkov odboja na okraj spoločnosti. Neskôr bol obvinený z protištátnej činnosti aj Píkov syn Milan, ktorý bol cez vojnu letcom RAF. Jeho prenasledovanie ale bolo na Svobodov nátlak zastavené. Rehabilitácia a pocty V roku 1968 bol za účasti prezidenta Svobodu proces s Heliodorom Píkom obnovený. Vojenský súd v Prahe skonštatoval jeho nevinu a plne ho rehabilitoval. Až v 90. rokoch sa verejnosť o osude Píku dozvedá celú pravdu. Česká televízia o ňom vysiela dokument s názvom „Proč vás zabili, generále?“. Vyšlo o ňom aj viacero kníh. V roku 1991 prezident Václav Havel udelil Píkovi in memoriam Rad Milana Rastislava Štefánika za mimoriadne zásluhy v boji za oslobodenie vlasti v období druhej svetovej vojny. V roku 2004 mu bol udelený Rad Bieleho dvojkríža I. triedy in memoriam. V Plzni a rodnej obci Štítina mu bol odhalený pamätník. Po Píkovi je pomenované aj stredisko českej armády v Opave.


Tibor Károlyi

Context: Životopis Pochádza z bohatej šľachtickej rodiny Károlyiovcov. Jeho rodičmi boli Juraj gróf Károlyi de Nagykároly, reálny kráľovský tajný radca, dvorník uhorského kráľovského dvora a Karolina grófka Zichy de Zich et Vásonkeö. Z matkinej strany bol synovcom prvého uhorského premiéra Ľudovíta Baťána. Jeho starí rodičia z otcovej strany boli gróf Jozef Károlyi, župan Békešskej župy a dedičný župan Satumarskej župy a grófka Elizabeta von Waldstein–Wartenberg. Jeho starými rodičmi z matkinej strany boli gróf Karol Ziči a Antónia Baťánová, cisárska a kráľovská komorná. Jeho mladším bratom bol uhorský politik Štefan Károlyi, poslanec uhorského snemu. S manželkou grófkou Emmou von Degenfeld-Schonburg mali 5 detí: dcéru Gabrielu, synov Júliusa (ktorý bol maďarským premiérom v rokoch 1931 až 1932), Imricha, Františka a Antona. V mladosti, spolu s bratmi absolvoval cestu po Európe a Afrike. Po vypuknutí rakúsko - pruskej vojny sa podieľal na vytvorení uhorských légii na pruskej strane a stal sa pobočníkom generála Klapku. Po porážke rakúskych vojsk žil v Paríži a do Uhorska sa vrátil po rakúsko-uhorskom vyrovnaní. V rokoch 1875 až 1884 bol v poslancom uhorského snemu za Liberálnu stranu. Potom bol vymenovaný za dedičného člena hornej komory snemu, ktorej bol najprv podpredsedom a v rokoch 1898 až 1900 bol jej predsedom. Okrem politiky sa venoval hospodárstvu a prekladom z francúzštiny a angličtiny. Zostavil a vydal rodinný archív Károlyiovcov v 5 zväzkoch. Podieľal sa na regulácii riek Tisa, Maros, Körös a Szamos a na odvodňovaní močiarov Ecsedi. Venoval sa aj spolkovej činnosti. Bol prezidentom Uhorskej spoločnosti výtvarných umení, viceprezidentom Pozemkového úverového ústavu pre drobných roľníkov a predsedom predstavenstva Adriatickej spoločnosti pre námornú plavbu. Zámok Balc (maď. Bályok) Rodový erb Károlyi de Nagykároly Čo sa týka majetkových pomerov, bol vlastníkom dedičného majetku v rumunskej Macei (mad. Aradmácsa) s pozemkami o rozlohe 4600 hektárov a manželstvom získal veľkostatok v rumunskom meste Balc, v ktorom nechal postaviť zámok.


Litavský banát

Context: História ozbrojeného povstania  Neoficiálna časť operácie Povstanie v západnom Maďarsku Prónay, ktorý reálne velil 1. rezervnému bataliónu milície spolu s kapitánom Ranzenbergom prekročil – neoficiálne – novú štátnu hranicu a obsadil Oberwart 11. augusta 1921 následkom čoho sa rakúske policajné sily stiahli naspäť mimo Burgenlandu. O týždeň dostal Prónay od Gyulu Gömbösa vrchné velenie (neoficiálne) nad všetkými časťami Rongyos gárdy v južnom Burgenlande. Prvá vážna bitka medzi povstalcami a rakúskymi žandármi vypukla 1. septembra 1921 v noci o 01.50 v oblasti medzi Šopronom a Kismartonom. Oficiálna časť operácie Povstanie v západnom Maďarsku Okolo 4. septembra 1921 bol Prónay oficiálne vyzvaný a poverený najvyšším vodcom MOVE (Maďarský národný obranný spolok) a poslancom maďarského národného zhromaždenia Gyulom Gömbösom (budúcim maďarským premiérom) velením „južnej armády“ Rongyos gárdy v lokalite Oberwart. Velením „strednej armády” bol poverený gróf major Gyula Ostenburg-Moravek v lokalite Šopron a plukovník István Inzelt (v niektorých zdrojoch Inselt-J.B.) velením „severnej armády“ so základňou v Mosonmagyaróvári (niekedy aj Maďarský Altenburg). Maďarské bojové sily pozostávali hlavne z paravojenských zoskupení Rongyos gárdy, členov kompánie Pála Prónaya založenej v Segedíne, ktorá bývala zároveň aj telesnou strážou Miklósa Horthyho a niektorých elitných dôstojníkov. Do paravojenskej skupiny patrili aj súkromní dobrovoľníci – vzbúrenci. Pál Prónay prišiel v sprievode svojej mladomanželky večer 6. septembra do Šoprone, odkiaľ nasledujúci deň pokračoval autom najvyššieho komisára grófa Antala Sigraya cez Steinamanger () do Großpetersdorfu. Sigray tiež sľúbil Prónayovi zabezpečovať financovanie povstania. Antal Sigray bol politicky na strane legitimistov, ktorí sa snažili o znovunastolenie moci Karola IV. Habsburského. K ďalším bojovým operáciám prišlo potom, ako prevzal Prónay vrchné velenie a keď sa k nemu pripojil Ivan Héjjas spolu s povstalcami, aby sa sformovali do jednotky spolu s Rongyos gárdou. Potom však maďarský premiér István Bethlen vydal príkaz, aby povstalci opustili Burgenland, čo Prónay odmietol vykonať. Proti sebe bojovali dobrovoľníci z Rongyos gárdy, dva batalióny milície, Héjjasov teroristický oddiel a domáci povstalci na maďarskej strane a policajné jednotky so štyrmi bataliónmi vojakov na rakúskej strane. Počas krátkej existencie dočasného štátu Litavský banát pozostávala bojová činnosť z niekoľkých útokov a protiútokov. 4. októbra zvolal Prónay ľudové zhromaždenie v Oberwarte a vyhlásil nezávislosť Litavského banátu a vytvoril jeho vládu. K tomu patrila aj nová ústava Litavského banátu, ktorá mala platiť vo všetkých oblastiach obsadených veliteľmi maďarských povstalcov. Situáciu v Burgenlande kontrolovali aj vojenské sily Dohody, ktorá trvala na ustanoveniach Saintgermainskej zmluvy a na ich strane bol aj premiér István Bethlen. Proti tejto sile tiež bojovali lokálni povstalci a jednotky pod velením Pála Prónaya. Pretože s existenciou Litavského banátu nesúhlasili víťazné mocnosti Dohody, nakoniec bol zrušený. No dobyté územie zahŕňajúce Šopronskú župu zostalo Maďarsku podľa Benátskeho protokolu podpísaného podľa rozhodnutia Rady ambasadorov v Benátkach 13. októbra 1921, ktorá rešpektovala kladný výsledok referenda. V referende v Šopronskej župe hlasovalo 65,1 % voličov za pripojenie sa k Maďarsku. Referendum sa uskutočnilo 14.16. decembra 1921 po odvolaní povstalcov z územia župy. Ďalšie boje o Burgenland maďarská pro-horthyovská vládna moc zastavila. Rakúsko anektovalo naspäť svoje územie okrem Šopronskej župy. Prvkom znepriehľadňujúcim situáciu bol aj rozpor medzi Horthyho vládnou mocou a legitimistami, ktorí sa pokúšali vrátiť moc v štáte do rúk dynastie Habsburgovcov, konkrétne Karola I. Legitimisti v podstate ovládali celú scénu prevratu v západnom Maďarsku. Okrem Prónaya, ktorý bol na strane vládnej moci a v pokuse o nástup na trón Karola I. sa nijako nečinil boli ostatní protagonisti vrátane Sigraya, Ostenburga-Morávka a Inzelta presvedčení legitimisti. K nim patrila aj manželka Pála Prónaya, ktorá bola bývalou dvornou dámou kráľovnej Zity. 5. novembra 1921 samostatnosť banátu vláda v Budapešti zrušila, Prónay bol zbavený velenia a neskôr aj vyhodený z armády. No tesne po víťaznom príchode do Budapešti 8. novembra 1921 aj so svojimi vernými spolubojovníkmi bol oslavovaný nacionalistickou elitnou šľachtou a politikmi ako hrdina národa. Ústup Rongyos gárdy a Prónaya z Burgenlandu je považovaný za definitívny koniec bieleho teroru v Maďarsku.


Josef Polák

Context: Prvá svetová vojna Narukoval k 12. streleckému pluku a s ním bol vyslaný na východný front. Čoskoro však utŕžil zranenia a po rekonvalescencii sa už do bojovej jednotky nevrátil. V zázemí mu bola zverená práca cenzora korešpondencie. Kvôli jeho samorostlému prístupu k predvojnovej politickej angažovanosti, bol ohodnotený ako nespoľahlivý a pre zdravotný stav, roku 1915 vyradený z činnej vojenskej služby. Vrátil sa k svojmu predvojnovému zamestnaniu v advokátskej kancelárii, vojnová mašinéria na neho však nezabudla - v júli 1916 bol povolaný k pomocnému nemocničnému personálu do vtedajšieho Horného Uhorska, teda na dnešné Slovensko. Medzitým sa v apríli ešte stačil oženiť. O jeho neveste Pessel (Jozefína), nie je okrem toho, že pochádzala z Halíča a za slobodna sa volala Eisen , veľa známe. Aj jej osud je nejasný, zrejme zomrela, než sa Jozef Polák v júli 1918 oženil znova s Margaret, rodenou Blau, ktorá pochádzala z Viedne, z rodiny záhrebského obchodníka s vínom.


Pála

Context: Pozri aj  Pala Pálka Pál Pálová


Polos

Context: Pozri aj  Pólos


Paul Lendvai

Context: Životopis Po maturite, ktorú absolvoval s vyznamenaním, vyštudoval právo na Maďarskej kráľovskej univerzite Petra Pázmánya (dnes ELTE) v rodnej Budapešti. Od roku 1947 pracoval ako novinár. Písal pre Szabad Nép a bol tiež vedúcim zahraničného spravodajstva v Maďarskej tlačovej agentúre (MTI). V roku 1957 sa vysťahoval do Rakúska. V roku 2011 založil so svojou treťou manželkou Zsókou Lendvai viedenské vydavateľstvo Nischen Verlag, ktoré sa zameriava na maďarskú prekladovú literatúru. Bol jedným z najtvrdších medzinárodných kritikov Orbánovho režimu.


Zoznam architektonických článkov/G

Context: gá Gábor Szentpétery · Gálla


László Sólyom

Context: Introduction  László Sólyom ( 3. január 1942, Pécs, Maďarsko) je maďarský politik, právnik, univerzitný profesor a bývalý prezident Maďarska. V prezidentských voľbách, ktoré sa konali 7. júna 2005 porazil kandidátku Maďarskej socialistickej strany Katalinu Sziliovú (Sólyom kandidoval ako nezávislý). Oficiálne sa ujal vlády 5. augusta 2005.


Zoznam historických článkov/P

Context: pé Péróz I.


George Pólya

Context: Základnú školu a gymnázium navštevoval Pólya v Budapešti. Na strednej škole vynikal v biológii a literatúre, avšak v matematike dosahoval priemerné výsledky. Neskôr opisoval svojich stredoškolských učiteľov matematiky ako mrzkých. V roku 1905 začal na budapeštianskej univerzite študovať právo, avšak odbor pokladal za nudný, a preto svoje štúdium predčasne ukončil. Vzápätí študoval dva roky jazyky a literatúru, kde získal aprobáciu učiteľa latinčiny a maďarčiny, ktorú však nikdy nevyužil. Neskôr sa zaoberal najmä filozofiou, kde ho jeho profesor Alexander Bernát nasmeroval na štúdium matematiky a fyziky. Počas univerzitných štúdií ho spomedzi matematikov pravdepodobne najviac ovplyvnil Lipót Fejér.


Pytheas z Massalie

Context: Introduction  Pytheas alebo Pýtheás ( z Massalie alebo z Massilie ) (4. storočie pred Kr.) bol starogrécky geograf, obchodník a cestovateľ z gréckej kolónie Massilia (dnes Marseille). Bol jedným z najväčších bádateľov staroveku. Približne v roku 325 pred Kr. podnikol cestu do severozápadnej Európy, kde navštívil veľkú časť Veľkej Británie a cestoval ďalej blízko k severnému polárnemu kruhu. Ako prvý popísal polnočné slnko, polárny ľad a germánske kmene. Zároveň vytvoril imaginárne miesto Thule, ako miesto na konci sveta. Svoju cestu popísal v knihe Peri tú Ókeanú , ktorá sa nezachovala (bola zničená spolu s Alexandrijskou knižnicou) a je známa iba vďaka kritikom. Úryvky dochovali vo svojich dielach autori ako Strabón, Eratosthenes z Kyrény a Plínius Starší. Avšak nikto mu jeho cestu neveril a považovali ho za blázna a klamára. Kategória:Objavitelia starovekého Grécka Kategória:Geografi starovekého Grécka


Karol Walek

Context: Život Narodil sa 13. septembra 1878 v Pécsi v Maďarsku. Bol absolventom banskoštiavnickej akadémie, ale baníckej odbornej činnosti sa venoval len krátko. Od r. 1902 prednášal na škole matematiku, spočiatku ako asistent, od r. 1908 vo funkcii adjunkta, od r. 1910 ako vedúci katedry matematiky. V r. 19041907 študoval matematiku na univerzite v Mníchove, tu získal doktorát dizertáciou o binárnych kubických transformáciách (1907). Na akadémii, neskôr Banskej a lesníckej vysokej škole, pôsobil aj po jej presťahovaní do Šoprone, až do r. 1952. Pred r. 1918 v oblasti matematiky publikoval len svoju doktorskú dizertáciu a prednášky, neskôr sa venoval aplikovanej matematike. Zomrel 3. septembra 1952 v Šoproni.


Zoznam slovenských článkov/A

Context: ap Apponyiho školské zákony


Linus Carl Pauling

Context: Paulingovo dedičstvo Paulingove príspevky do vedy sú mnohými vysoko hodnotené. Bol zaradený medzi najväčších 20 vedcov všetkých čias podľa britského magazínu New Scientist , spolu s Albertom Einsteinom ako jediní vedci z 20. storočia. Gautam R. Desiraju, autor Millennium Essay in Nature tvrdil, že Pauling bol jedným z najväčších mysliteľov a vizionárov milénia, spolu s Galileom, Newtonom a Einsteinom. Pauling je taktiež známy pre široký okruh záujmov: kvantová mechanika, anorganická chémia, organická chémia, proteínové štruktúry, molekulárna biológia a medicína. Vo všetkých týchto odvetviach vedy, hlavne vo vyznačení hraníc medzi nimi, urobil rozhodujúce závery. Jeho práca na chemických väzbách naštartovalo vedu kvantovej chémie a mnoho s jeho príspevkov ako hybridizácia a elektronegativita sa stali súčasťou štandardných chemických učebníc. Hoci jeho prístup sa ukázal nedostatočným pre vysvetlenie niektorých charakteristík molekúl (ako napr. paramagnetická povaha kyslíka) a je vytláčaná molekulárnou orbitálovou teóriou Roberta Mullikena, sila Paulingovej teórie leží v jednoduchosti, preto v mnohých ohľadoch pretrváva. Jeho objav alfa helixu a beta listu je fundamentom pre štúdie proteínovej štruktúry. Vo svojej dobe bol Pauling často nazývaný „Otcom molekulárnej biológie“. Jeho objav mesiačikovitej anémie ako „molekulárneho ochorenia“ otvoril cestu skúmaniu geneticky nadobudnutých mutácií na molekulárnej úrovni.


Zoznam historických článkov/P

Context: pó Pólos (filozof)


László Lovász

Context: Introduction  László Lovász ( 9. marec 1948, Budapešť, Maďarsko) je maďarský matematik, ktorý je známy svojou prácou v oblastiach kombinatoriky a teórie grafov, kde je po ňom pomenovaných viacero matematických konceptov. Je autorom viacerých matematických monografií a učebníc, prevažne v anglickom jazyku. Je držiteľom viacerých vedeckých ocenení, najvýznamnejšími sú pravdepodobne Wolfova cena za matematiku (1999, spoločne s Eliasom Steinom), Knuthova cena (1999) a Gödelova cena (2001, jeden z deviatich ocenených).


Leó Szilárd

Context: Životopis Narodil sa ako Spitz Leó ako najstarší syn úspešného židovského inžiniera, narodeného roku 1860 v Tvrdošíne na Orave. V roku 1900 si jeho rodina zmenila meno na Szilárd. Leó sa už v 13. rokoch začal zaoberať fyzikou. Štúdium začal na Technickej univerzite, ale kvôli politickému napätiu a kvôli nevhodným študijným podmienkam v roku 1919 odchádza spolu s mladším bratom do Berlína. Nemecko (patent na urýchľovač častíc a elektrónový mikroskop) V Berlíne študoval na Technische Hochschule, ale pod vplyvom Alberta Einsteina, Max von Laueho, Erwina Schrödingera, Waltera Nernsta a Fritza Habera (ktorí v tom čase vyučovali v Berlíne) sa sústredil viac na fyziku. Roku 1921 ukončil štúdium na Technickej univerzite a zapísal sa na Berlínsku Univerzitu. Po jednej z prednášok ukázal svoje práce Einsteinovi, ktorého zaujali a od tohto bodu ho Leó často doprevádzal domov. Roku 1922 dosiahol doktorát „cum laude“ po tom, ako predložil svoju dizertačnú prácu: „Pokles entropie v termodynamickej sústave pod vplyvom inteligentnej bytosti,“ ktorá vzbudila veľký záujem v odborných kruhoch. Týmto ďaleko predbehol svoju dobu, pretože skúma - a v podstate aj popisuje súvislosť medzi informáciou a druhým termodynamickým zákonom. Týmto akoby položil východiskový bod informatiky, kybernetiky a výskumu mozgu. V rokoch 1925 až 1933 vytvoril viacero patentov, z toho osem spolu s Albertom Einsteinom. Roku 1929 si dáva patentovať urýchľovač častíc a roku 1931 elektrónový mikroskop. 2. marca 1931 podal spolu s Einsteinom ich najznámejší patent- na nový typ chladničky. K tomuto vynálezu ich viedla jedna nešťastná udalosť, keď sa jedna celá rodina počas spánku otrávila unikajúcim plynom z vtedajšej chladničky. Patent sa však neujal v bežnom živote, doteraz však funguje chladenie atómových reaktorov na jeho princípe. V tomto období pôsobil Leó Szilárd ako pomocný profesor a neskôr aj niekoľkokrát prednášal teoretickú fyziku spolu Ervinom Schröedingerom a tiež jadrovú fyziku a chémiu s Lisou Meitnerovou. Anglicko (patent na reťazovú reakciu) Roku 1933 prebral moc v Nemecku Adolf Hitler. Szilárd vycítil príchod nových časov: „Zbalil som si dva kufre, aby som v ktoromkoľvek okamihu mohol opustiť krajinu“. Po vypálení Ríšskeho snemu (Reichstag) nastúpil na rýchlik do Viedne. Na druhý deň ten istý (a na rozdiel od predchádzajúceho dňa úplne plný) vlak nacisti zastavili na hraniciach a prinútili vystúpiť všetkých Židov. „Človek nemusí byť múdrejší od ostatných, ak chce mať šťastný život, stačí ak ich predbehne hoci o jediný deň“ , spomínal Szilárd na tento deň. Vo Viedni strávil len krátku dobu a nakoniec sa koncom marca odsťahoval do Anglicka. „V detstve ma zaujímali dve veci: fyzika a politika, ale nikdy by som si nepomyslel, že tieto dve veci budú niekedy spolu súvisieť. Za svoj život vďačím pravdepodobne môjmu politickému rozhľadu a fyzike vďačím za to, že môj život je zaujímavý“ spomínal neskôr Szilárd. Szilárd spolu s Hansom Bethom umožnil zamestnať sa mnohým utekajúcim vedcom na anglických univerzitách. Neskôr presvedčil Sira Wiliama Beveridga, aby založil Academic Assistance Council, ktorej cieľom bolo pomáhať nacizmom vyhnaným vedcom z Nemecka. V tomto období tiež podal viacero patentov. Roku 1934, v Londýne, mal na pôde Royal Society prednášku Ernest Rutherford, ktorý tu hovoril o obrovskej energii ukrytej v jadre atómov. Vyhlásil však, že praktické využitie atómovej energie nie je možné, lebo potrebný proces nie je možné na Zemi vytvoriť. Szilárd sa zúčastnil prednášky a iritovalo ho, že niečo je považované za nemožné (podľa iných zdrojov sa však Leó prednášky nezúčastnil a o názore Rutherforda sa dozvedel z novín London Times). Praktické riešenie videl nasledovne: keby existoval prvok, ktorý uvoľní dva neutróny po tom ako jeden pohltí, a ktorý je dostatočne nestabilný, tak s týmto prvkom by bolo možné vytvoriť reťazovú reakciu, ak by sa z neho podarilo získať kritické množstvo. Toto bol však aj recept na atómovú bombu. Roku 1934 a roku 1936 podal dva patenty do British Admirality. Jeden z nich bol verejný a druhý bol tajný, v ktorom opísal princíp atómovej bomby, ešte stále však nevedel, s ktorým prvkom je reakcia uskutočniteľná. Vo svojom patente odporúčal nasledovné prvky: berýlium, bróm a urán a spomenul tiež, že reakcie je možná len ak sa ho dosiahne určité množstvo nad kritickou hodnotou. Na svoje výskumy si vypýtal 8 tisíc libier, aby zistil, u ktorého prvku dôjde k uvoľneniu dvoch neutrónov po tom ako jeden prijme a takto by malo dôjsť reťazovej reakcii. Jeho žiadosť však bola zamietnutá a Szilárd peniaze nedostal. Neskôr vyhlásil, že mal dostať Nobelovu cenu, keďže svoj pokus neuskutočnil. Keby sa tak stalo, atómová bomba by bola vyvinutá skôr a zmenili by sa tak celé dejiny ľudstva. Roku 1935 získal štatút utečenca a pokračoval vo výskume v oblasti jadrovej fyziky v Clarendon Laboratory. V tom čase sa sústredil na irídium, ktoré vykazovalo zvláštnu izotopovú aktivitu. Svojich kolegov, ani Enrica Fermiho, nevedel presvedčiť, že atómovú energiu je možné prakticky využiť a že súčasne predstavuje aj veľkú hrozbu a preto by mal byť jej výskum pod určitým dohľadom. V roku 1937 pokračoval vo výskume jadrovej fyziky v Oxforde a s Jamesom Tuckom naplánoval elektrónový urýchľovač. V polovici tridsiatych rokov niekoľkokrát navštívil Spojené štáty a rozhodol sa, že Európu opustí, keďže hrozba vojny bola čoraz väčšia. V septembri 1938, v čase keď Anglicko, Francúzsko a Taliansko súhlasilo s Mníchovskou dohodou a s pričlenením Sudet Nemecku, bol Leó Szilárd na prednáške v Spojených štátoch, a vidiac slabú anglickú politiku voči nacistickému Nemecku, rozhodol sa odsťahovať do New Yorku. Spojené štáty americké (Projekt Manhattan a patent na atómový reaktor) V New Yorku, na Kolumbijskej univerzite spolupracoval s Walterom Zinnom v Pupinovom laboratóriu na neutrónových emisiách. Prišiel na to, že irídium nie je vhodné na uskutočnenie reťazovej reakcie a preto začal skúmať urán. V januári roku 1939 ho tu zasiahla správa, že v Nemecku došlo k štiepeniu uránu a že sa rozpadá na dve jadrá, pravdepodobne s menším počtom neutrónov. Ako sa blížila 2. svetová vojna, Szilárd čoraz viac zaoberal myšlienkou na vyrobenie atómovej zbrane. Bolo známe, že nemecký atómový výskum postupoval vpred. Preto Szilárd spolu s Eugenom Paulom Wignerom a Edwardom Tellerom dúfali, že od vlády Spojených štátov dostanú finančný príspevok, ktorý by pokryl ich ďalší výskum a že dokážu, že je možné vytvoriť reťazovú reakciu. Veľmi ťažko sa mu podarilo presvedčiť E. Fermiho, že využitie reťazovej reakcie na vojenské účely je nesmierne. V júli 1939 sa Eugene Wigner a Leó Szilárd stretli s Albertom Einsteinom na Long Islande, ktorý bol v tom čase najznámejším vedcom v USA. Szilárd a Wigner informovali Einsteina o reťazovej reakcii a o možnosti využitia uránu na vojenské účely. Informácie na Einsteina zapôsobili a dohodli sa, že napíšu list prezidentovi Rooseveltovi. Leo Szilárd sa teda stretol so Sachsom a spolu vypracovali koncept listu. Dňa 2. augusta 1939 išiel Szilárd znovu za Einsteinom, tentokrát ho však namiesto Wignera sprevádzal Edward Teller. Szilárd prečítal text napísaného dopisu, po krátkej porade ho upravili a na písacom stroji napísali konečnú verziu listu, ktorú Einstein podpísal. List bol odoslaný ešte v ten istý deň, do rúk prezidenta sa však dostal až 11. októbra 1939 prostredníctvom jeho blízkeho priateľa a neoficiálneho radcu Alexandra Sachsa. Roosvelt na preskúmanie skutočností uvedených v liste vytvoril komisiu. Odoslaný list dostal názov po jeho dvoch hlavných aktéroch, Einsteinov-Szilárdov list. Szilárda, E.P.Wignera a E.Tellera pozvali, aby vysvetlili svoj postoj. Odpovedal Teller a nakoniec sa ich komisia opýtala, koľko peňazí by potrebovali na výskum. Na to Wigner odpovedal, že bude stačiť 6000 dolárov, ktoré aj dostali. Na tento podnet vlastne začal projekt Manhattan, v ktorom mal skonštruovanie reaktora na starosti E. Fermi spolu so Szilárdom, chemické postupy mal na starosti Wigner a matematické výpočty mal na starosti John von Neumann. Projektu Manhattan sa zúčastnilo mnoho vedcov z rôznych krajín sveta a nakoniec stál vyše 2 miliardy dolárov. Fermi bol dôkladný vedec, kým Szilárd vynikal najmä svojimi skvelými nápadmi, čím sa vzájomne doplňovali, ale často sa dostali aj do konfliktov. S uránom sa im nedarilo uskutočniť reťazovú reakciu, lebo neutróny štiepili iba ľahký 235U. Zvyšné atómy zastúpené vo väčšom množstve však neutróny pohltili, spomalili a nakoniec aj zastavili reťazovú reakciu. Preto okolo uránu rozmiestnili grafit, aby spomalili rýchlosť neutrónov a aby ich ťažký urán už nepohltil - toto bol kľúč k reťazovej reakcii. Takisto aj Nemci sa pokúšali o to isté, ale došli k nesprávnemu záveru, že grafit pohltí neutróny a tým upustili od tohto postupu. Podľa Szilárda však bola na príčine najmä čistota grafitu, pretože na jeho výrobu sa používa bór, ktorý spôsobuje jeho znečistenie. Roku 1941 sa pod vedením Szilárda podarilo vyrobiť v Oak-Ridge grafit s dovtedy nevídanou čistotou. Neskôr sa prišlo na to, že čistý grafit už nepohlcuje neutróny ale spomalí proces do takej miery, že nie je vhodný na výrobu atómovej bomby. Preto sa vypracovali dva nové postupy. Prvou možnosťou bolo oddeliť od seba ťažký a ľahký urán, ktorý by sa následne stal vhodným na uskutočnenie reťazovej reakcie, tento postup bol však príliš zložitý na to, aby priniesol očakávané výsledky. Druhá možnosť počítala s tým, že počas pomalej reťazovej reakcie ťažký urán pohltí neutróny, ktoré počas niekoľkých dní premenia urán na plutónium. V roku 1942 sa presťahoval do Chicaga a od februára 1942 do júla r. 1946 pracoval ako vedúci fyzik s Arthurom H. Comptonom na Chicagskej univerzite, v Metalurgickom laboratóriu (Metallurgical Laboratory). Toto laboratórium bolo jedným z vedúcich pracovísk pre projekt Manhattan. Roku 1942 sa začalo v údolí Oak Ridge s výrobou zariadení potrebných na skonštruovanie atómovej bomby, toto tajné miesto nazývali Manhattan District. V tomto období sa už nacisti vzdali výroby atómovej zbrane, keďže nedosiahli požadované výsledky. O tomto však Spojené štáty nevedeli. Dňa 2. decembra 1942 Fermi, Szilárd a ostatní spolupracovníci predstavili prvú nukleárnu reťazovú reakciu. Stalo sa tak na Chicagskej univerzite, v reaktore postavenom v podzemí štadióna Stagg Field. Rozmery reaktora boli obrovské, skladal sa z 45 000 grafitových blokov. Tento úspešný pokus potvrdil Szilárdovu myšlienku, ze atómovú energiu je možné využiť. Po druhej svetovej vojne (chemostat, základy rádioterapie) Po kapitulácii Nemecka Szilárd napísal ďalší list prezidentovi Roosveltovi, v ktorom mu odporúčal, aby sa určili určité medze na použitie atómovej bomby. Roosvelt však zomrel skôr, ako mu bol tento list doručený. Po ukončení vojny patent na Jadrový reaktor udelili spolu Fermimu a Szilárdovi, následne ho vláda USA odkúpila za symbolický jeden dolár. 1. júla opustil Metalurgical Laboratory a stal sa profesorom biológie (na polovičný úväzok) na Chicagskej univerzite. Szilárd mal taký prístup, aký nikto predtým, veď na biológiu sa pozeral očami fyzika. V r. 1948 začal spolupracovať s Aaronom Novickom vo vlastnom laboratóriu a začal s výskumom nukleárnej biológie. Tu spolu vyrobili chemostat, prístroj, ktorý zabezpečuje baktériám nerušený vývoj pri ich umelom pestovaní. Keďže sa ich podmienky v čase nemenili, začali sa u baktérií prejavovať rôzne mutácie. Týmto vlastne ako prvý uskutočnili proces evolúcie v skúmavke. V roku 1946 s A. Einsteinom a inými vedcami založil Emergency Committee of Atomic Scientists. Zdôrazňovali, že výroba atómovej bomby nie je žiadnym tajomstvom a môže ju vyrobiť ktorýkoľvek štát, ale neexistuje na ňu žiaden liek, žiadna obrana, a preto jej výrobu treba dostať pod medzinárodnú kontrolu. Medzi rokmi 1959 a 1961 viedol rozhovory s Nikitom Chruščovom, s predsedom Najvyššieho sovietu. Počas Berlínskej krízy (keď bol za jednu noc postavený Berlínsky múr) sa dozvedel, že Chruščov má rád holiaci strojček. Keď sa stretli, Szilárd mu povedal: „Doniesol som Vám malý darček.“ Szilárd ešte potom dodal: „Ale je tu menší problém: otázka náhradných žiletiek. Sľúbil som, že pokiaľ nebude vojna, budeme vás vždy zásobovať náhradnými žiletkami.“ Na čo Chruščov s úsmevom odpovedal: „Ak bude ešte jedna vojna, už sa nikdy neoholím.“ R. 1959 mu diagnostikovali rakovinu. Spolu so svojou manželkou Gertrúdou preštudovali odbornú literatúru a vypracoval viacero postupov na zdolanie tejto choroby. V rokoch 1960 a 1962 podstúpil Szilárd dve ožiarenia. Sám si zorganizoval rádiologické ošetrenie a sám si aj vypočítal potrebnú dávku žiarenia. Aj svoju chorobu využil na to, aby vypracoval nový postup liečenia-rádioterapiu. Aj keď si Szilárd myslel, že svoju rakovinu iba spomalil, po jeho pitve sa ukázalo, že sa úplne vyliečil. Zomrel 30. mája 1964 počas spánku na infarkt.


Linus Carl Pauling

Context: Skorá vedecká kariéra Pauling neskôr odcestoval do Európy vďaka Guggenheimovemu štipendiu, kde študoval pod vedením Arnolda Sommerfelda v Mníchove, Nielsa Bohra v Kodani a Erwina Schrödingera v Zürichu. Všetci jeho učitelia pracovali na poli kvantovej mechaniky. V čase, keď študoval na OAC, Pauling ako prvý načrtol myšlienku chemickej kvantovej mechaniky. Začal sa zaujímať o to, ako by mu tieto poznatky pomohli v chápaní vecí, ktorým sa venoval, elektrickej štruktúre atómov a molekúl. V Európe Pauling spolu s Walterom Heitlerom a Fritzom Londonom ako prvý vykonali kvantovú mechanickú analýzu vodíkových väzieb. Pauling venoval 2 roky zo svojho pobytu v Európe tejto práci a rozhodol sa, že táto práca bude ťažiskom pre jeho nasledujúci výskum. Stal sa jedným z prvých vedcov na poli kvantovej chémie a zakladateľ aplikácie kvantovej teórie na štruktúru molekúl. V roku 1927 dostal nové miesto na Caltechu ako asistent pre teoretickú chémiu. Pauling začal svoju kariéru na Caltechu veľmi produktívne, 5 rokov pokračoval v skúmaní vplyvu röntgenových lúčov na kryštály a vykonával výpočty kvantovej mechaniky na atómoch a molekulách. Publikoval počas týchto piatich rokov asi 50 prác. V roku 1929 dosiahol funkciu Associate Professor (obdoba slovenskej docentúry) a v roku 1930 sa stal riadnym profesorom. V roku 1931 Americká chemická spoločnosť ocenila Paulinga Langmuirovou cenou za najvýznamnejšiu prácu vo vede vykonanú človekom mladším ako 30 rokov. V roku 1932 Pauling publikoval to, čo pomenoval ako svoju najdôležitejšiu prácu, z ktorej neskôr vychádzal pri koncepte hybridizácie atómových orbitálov a analýze tetravalencie uhlíkových atómov. Pauling sa veľmi zblížil s Robertom Oppenheimerom, ktorý každoročne chodil do Caltechu, kde prednášal a robil výskum. Rozhodli sa spoločne pustiť do výskumu podstaty chemickej väzby; Oppenheimer mal dodať matematickú časť a Pauling interpretovať výsledky. No tento blízky vzťah sa čoskoro ukončil. Oppenheimer začal mať príliš blízky vzťah k Paulingovej manželke, Ave Helenovej. Raz, keď Pauling bol v práci, Oppenheimer prišiel k Paulingovej žene a ponúkol jej, aby sa k nemu pridala pri ceste do Mexika. Ava ho rezolútne odmietla a povedala o tejto ponuke Paulingovi. Ale jej zjavná ľahkovážnosť ohľadom tohto incidentu ho znepokojila a okamžite navždy prerušil priateľstvo s profesorom Oppenheimerom. Napriek tomu Oppenheimer neskoršie pozval Paulinga na miesto šéfa Chemickej divízie na projekte atómovej bomby (Pauling odmietol s odôvodnením, že je pacifista). V lete 1930 Pauling odišiel do Európy, kde sa učil o použití elektrónov pri štúdiách ohybu, podobných štúdiám, ktoré robil s röntgenovými lúčmi. Spolu so svojim študentom, L. O. Brockwayom, postavil v Caltechu nástroj na ohyb elektrónov a použil ho pri študovaní molekulovej štruktúry mnohých chemických látok. Linus Pauling predstavil koncept elektronegativity v roku 1932. Použitím rôznych vlastností molekuly, ako napríklad energetická náročnosť pri rušení väzby alebo dipólový moment molekúl, vytvoril stupnicu s hodnotami pre väčšinu časť prvkov, Paulingovu stupnicu. Tá sa používa pri určení druhu väzby medzi dvoma atómami v molekule.


Linus Carl Pauling

Context: Vysoká škola Súbor:LinusPaulingGraduation1922.jpg|thumb|left|Paulingove promócie na Oregonskej Poľnohospodárskej Fakulte v 1922. V roku 1917 Pauling začal navštevovať Oregonskú vysokú školu poľnohospodársku (ďalej len OAC ) v Corvallise, dnes Univerzita štátu Oregon. Potreboval peniaze, preto musel pracovať na plný úväzok a zároveň mal normálny školský rozvrh. Po druhom roku sa plánoval zamestnať v Portlande, aby pomohol svojej matke, ale univerzita mu ponúkla miesto učiteľa kvantitatívnej analýzy (predmet, ktorý Pauling práve dokončil ako študent). To mu dovolilo pokračovať v štúdiách na OAC. Počas posledných dvoch rokov na OAC sa Paulig začal zaujímať o prácu Gilberta Lewisa a Irvinga Lanqmuira o elektrickej štruktúre atómov a ich väzieb pri tvorbe molekúl. Rozhodol sa upriamiť pozornosť na výskum vplyvu fyzikálnych a chemických vlastností látok vo vzťahu k štruktúre ich atómov, pričom sa stal jedným zo zakladateľov nového odboru, kvantovej chémie.


George Wald

Context: Životopis Pochádzal z prisťahovaleckej židovskej rodiny. Štúdiá ukončil v roku 1932 na Columbijskej univerzite. Od roku 1950 bol členom National Academy of Sciences, od roku 1958 členom American Philosophical Society. Bol profesorom biológie na Harvardovej univerzite a v roku 1977 odišiel do dôchodku.