Tretia vojna v Perzskom zálive

Context: Názory vo svete Po vojne došlo k výraznému zosilneniu antiamerikanizmu po celom svete, najviac na Blízkom východe. Názory v USA Verejná mienka v USA sa postupne s narastajúcim odporom rebelov odkláňala od toho, či prezident Bush zvláda situáciu v Iraku. Ďalšie vyšetrovania po vojne ukázali, že Saddám Hussajn nevlastnil ZHN, ktoré by mohli ohroziť USA. Medzi závermi však boli aj údaje o tom, že Husajnova vláda sa aktívne snažila získať technológie, ktoré by umožnili Iraku produkovať ZHN hneď po uvoľnení sankcií OSN. Medzi závery patrilo aj to, že Saddám mal k dispozícii aj strely s väčším doletom ako povoľovali sankcie. Bush neskôr bránil svoje rozhodnutie ísť do vojny tvrdením: „ Svet je dnes bezpečnejší. “ Vznikli aj ďalšie otázky – najmä, či informácie pochádzajúce od tajných služieb spred vojny neboli zaujaté alebo upravované, keďže ZHN sa po vojne nenašli. Podľa oficiálneho vyšetrovania vedeného v USA vláda nezasahovala do činnosti tajnej služby. K rovnakému záveru dospela aj komisia v Spojenom kráľovstve. Niektorí analytici hodnotia toto zlyhanie ako prehnanú snahu tajných služieb po tom, čo nedokázali zabrániť útokom z 11. septembra 2001. Medzi ďalšie otázky patrili vzťahy s Európou, úloha a funkcie OSN, a vplyv vojny na okolité krajiny: Irán, Sýriu, Libanon a Turecko. Názory v Európe Protivojnový pochod v Londýne v roku 2005 Názory na Slovensku Pred začiatkom vojny sa na Slovensku uskutočnilo niekoľko protivojnových pochodov, ktorých rozsah však bol neporovnateľný s inými v európskych metropolách. Na protivojnových pochodoch sa zvyčajne zúčastnilo len pár desiatok až stoviek ľudí. Napriek tomu, podľa prieskumov verejnej mienky, slovenská verejnosť vojnu odmietala: výrazná väčšina populácie ju považovala za nesprávnu.


Apríl 2005

Context: [[14. apríl]]  Iracké krídlo teroristickej siete al-Káida sa prihlásilo k zodpovednosti za dva dnešné výbuchy v autách v blízkosti irackého ministerstva vnútra v centre Bagdadu. O život pri nich prišlo najmenej 15 ľudí. SME Juhoslovanský exprezident Slobodan Miloševič chce požiadať o udelenie viac času na obhajobu v procese pred haagskym tribunálom OSN. SME


Masakra

Context: Introduction Masaker židovských civilistov nacistami pri meste Ivanhorod, Čerkaská oblasť, dnešná Ukrajina. Masakra alebo masaker je hromadné zabíjanie, vraždenie, ktorého obeťou môžu byť ako neozbrojení vojaci (spravidla vojnoví zajatci), tak aj civilné obyvateľstvo (muži, ženy aj deti, chorí, alebo starí ktorí sa nemôžu brániť). Dochádza k nim obvykle pri vojnách, vzburách, štátnych prevratoch a pod. Príkladom masakru vojnových zajatcov sú napríklad Katynský masaker alebo Malmédsky masaker. Jedným z najväčších doložených masakrov v novodobých dejinách je masaker civilného obyvateľstva v Babom Jare. Na Slovensku takými boli napríklad masaker v Kremničke, masaker v Nemeckej alebo masaker v Kľakovskej doline.


Srebrenický masaker

Context: Introduction Pamätník s menami obetí masakru. Srebrenický masaker - Srebrenicka genocída je označenie masových popráv približne 8372 bosnianskych Moslimov, hlavne mužov a chlapcov okolo mesta Srebrenica v Bosne a Hercegovine, ktorý sa odohral v júli 1995 počas vojny v Bosne. Masaker je považovaný za najbrutálnejší vojnový zločin na území Európy od konca druhej svetovej vojny. Masové vraždy vykonávali vojská Republiky Srbskej (VRS) pod vedením generála Ratka Mladića. Na masakroch sa podieľala aj polovojenská jednotka Srbského ministerstva obrany a niekoľko stoviek ruských a gréckych dobrovoľníkov. Srebrenica bola pôvodne miestom, ktorému sa na jar 1992 vyhla srbská ofenzíva. Po obnovení bojov v roku 1993 bola oblasť vyhlásená rezolúciou Spojených národov č. 819 za bezpečnú zónu, čo malo za následok, že do oblasti sa dostalo asi 40 000 moslimských utečencov. V meste sa nachádzal kontingent 600 holandských vojakov UNPROFOR. Bosnianski moslimovia v oblasti v tomto období uskutočnili viacero masakrov miestnych Srbov. S blížiacim sa koncom vojny 6. júla 1995 začali Vojská republiky Srbskej pod vedením Ratka Mladića ofenzívu s cieľom vyhnať bosnianskych moslimov z enklávy. 11. júla sa im podarilo prekonať obranu 28. divízie bosnianskej armády a mesto obsadili. Časť jednotiek 28. divízie ustúpila, zvyšok padol do zajatia. Približne 15 000 moslimských mužov sa pokúsilo uniknúť z obkľúčenia smerom k bosnianskym silám pri Tuzle. Niekoľko tisíc z nich však bolo chytených, zaistených a v priebehu týždňa popravených. Asi 25 000 bosnianskych moslimov sa uchýlilo do tábora UNPROFOR v obci Potočary asi od Srebrenice. V tábore, ktorý nebol uspôsobený pre tak veľké množstvo ľudí však panovali zlé podmienky. Veliteľ holandskej jednotky plukovník T. Karremans vyjednával 11. júla s veliteľom Vojsk republiky Srbskej Mladićom, aby bolo o civilistov postarané. Mladić žiadal od Holanďanov vydanie všetkých príslušníkov 28. divízie s cieľom zistiť, či sa nepodieľali na predošlých zločinoch voči Srbom. Srbské jednotky následne 12. júla 1995 ráno vstúpili do holandského tábora a začali oddeľovať ženy a deti od mužov vo veku 15 – 70 rokov. Z utečencov držaných na rôznych miestach vybrali mužov a chlapcov, ženy a deti nechali nastúpiť do autobusov a transportovali ich na Bosniakmi držané územie pri Tuzle. Mladić sa medzitým objavil s televíznym štábom a dôstojníkmi medzi civilistami, kde rozdával deťom sladkosti a sľuboval civilistom skorý odchod. V tejto chvíli však už dochádzalo k vyberaniu mužov z davu a ich vraždám ale aj viacerým znásilneniam žien, o čom sa čoskoro dozvedeli aj internovaní civilisti. V okolí bolo počuť streľbu a viacerí civilisti boli tak vydesení, že spáchali samovraždu obesením. O jednaní srbských jednotiek vedeli aj príslušníci holandských mierových síl, aj napriek tomu vedome vydali 13. júla do rúk Srbom 239 mužov vojenského veku. K vraždám dochádzalo v komplexe zinkovne a pri tzv. bielom dome v Potočaroch. Kým 23 000 žien a detí bolo z okolia Srebrenice deportovaných, približne 2000 mužov bolo odvezených a popravených. Unikajúci civilisti mali k Tuzle . Do 4. augusta sa tam dostalo 3175 mužov. 2628 mužov v tej dobe s istotou padlo. O zvyšných 8300 až 9722 mužoch sa predpokladá, že sa stali obeťami masakier a prepadov.


Zločiny nacistického Nemecka počas druhej svetovej vojny

Context: Zločiny proti ľudskosti a holokaust  Zločiny proti Židom Súbor:Bones of anti-Nazi German women still are in the crematoriums in the German concentration camp at Weimar, Germany.jpg|náhľad|Pozostatky mŕtvych väzňov tábora Ravensbrück pri Weimare, ktoré už nemal kto vybrať z pecí. Židia predstavovali v očiach nacistov nebezpečné živly, ktoré hodlali vyradiť zo spoločnosti a zlikvidovať. Po konferencii vo Wannsee, kde sa nacistickí predstavitelia dohodli na „konečnom riešenií židovskej otázky“, čo v praxi prestavovalo fyzickú likvidáciu židovského obyvateľstva. Židia boli vraždení jednak v nacistických koncentračných táboroch, prípadne počas ťaženia v Sovietskom zväze boli hromadne popravovaní. Medzi najznámejšie masakre patrí masaker v Babom Jare, kde špeciálne jednotky SS (Einsatzgruppen) medzi 29. a 30. septembrom 1941 postrieľali viac než 33 000 kyjevských Židov. Celkom tam však bolo povraždených a v zlikvidovaných najmenej 100 tisíc (podľa niektorých zdrojov až 200 tisíc) sovietskych občanov. Masaker v Babom Jare bola jedna z najväčších a najbrutálnejších masových vrážd vôbec. Holokaust spoločne s likvidáciou Rómov (porraimos) a ďalších etník v nacistických vyhladzovacích táboroch patrí medzi najbrutálnejšie a najstrašnejšie zločiny proti ľudskosti v celých dejinách, keďže na ich realizáciu boli použité všetky dostupné hmotné prostriedky, ktoré nacistom vtedajšia veda poskytovala. Zločiny proti slovanskému obyvateľstvu Obesení muži podozriví z účasti na partizánskom hnutí, Rusko rok 1943. Na teror namierený proti Slovanom doplatili veľmi kruto takmer všetky slovanské národy, najhoršie dopadli Poliaci, ktorí boli okupovaní najdlhšie, ďalej tiež (nielen slovanské) obyvateľstvo ZSSR (predovšetkým Bielorusi a obyvatelia niektorých regiónov Ruska a Ukrajiny) a podobne i národy Juhoslávie, najmä Srbi, a tiež Česi. V niektorých krajinách nacisti viedli natoľko tvrdú a bezohľadnú politiku, že si ich prítomnosť vyžiadala tisíce mŕtvych hladom, či v dôsledku ďalších vojnových útrap. V prípade ZSSR dokonca nemecké velenie vydalo rozkaz, ktorý dovoľoval príslušníkom nemeckej brannej moci prakticky čokoľvek, pričom tí nesmeli byť za činy proti civilnému obyvateľstvu braní na zodpovednosť. Nemecká armáda a hlavne oddiely Waffen SS používali civilistov ako cvičné ciele pri cvičeniach, často dochádzalo k hromadným popravám, či vraždeniu civilného obyvateľstva, znásilňovaniu a zneužívaniu žien k nútenej prostitúcii. Obzvlášť brutálne bolo konanie v partizánskych oblastiach, kde boli systematicky vyhladené celé dediny a ich obyvateľstvo povraždené, hlavne v Bielorusku. Tieto zločiny mali za následok, že napriek tomu, že v niektorých oblastiach Sovietskeho zväzu ľudia v roku 1941 vítali Nemcov ako osloboditeľov od Stalinovej krutovlády, po negatívnych skúsenostiach s nemeckou nadvládou a terorom sa mienka do veľkej miery obrátila. V Sovietskom zväze sa v nemeckom tyle rozhorela partizánska vojna nebývalých rozmerov. Tisíce ľudí toto hnutie podporovali materiálne alebo v ňom priamo bojovali. Zločiny proti Rómom Rómovia patrili spoločne so Židmi do „1. kategórie“ podľudí, s ktorými sa mala Tretia ríša bez milosti vysporiadať. Rómovia boli sústredení do zvláštnych rómskych pracovných táborov, odkiaľ boli neskôr prevážaní do koncentračných táborov. Likvidácia Rómov je tiež označovaná ako porraimos. Pokusy na ľuďoch V koncentračných táboroch boli na ľuďoch uskutočňované obludné pokusy. Išlo jednak o pokusy vychádzajúce z nacistickej rasové teórie (skúmanie rozdielov medzi rasami, dedičnosť, genetika, testy s dvojčatami, sterilizácia duševne postihnutých aj úplne zdravých ľudí a iné). Ďalšími pokusmi bol napríklad výskum vplyvu rýchlych zmien tlaku na ľudský organizmus, pokusy s podchladzovaním a opätovným zahrievaním ľudského tela, pokusy s hojením rán (sypanie rôznych látok do otvorených rán), pokusy s rôznymi očkovacími látkami, drogami na zvýšenie výkonnosti či výdrže, pokusy s šírením infekčných chorôb, amputácie a podobne. Boli zaznamenané aj prípady únosu detí za cieľom násilného odberu krvi pre potreby vojenských nemocníc (napr. v Taganrogu). Tresty smrti Menej závažné činy, ako napríklad opustenie pracoviska, čítanie alebo rozširovanie letákov, počúvanie nepriateľského rozhlasu, zdržovanie sa na verejných priestranstvách mimo stanovenú dobu, predaj a kúpa tovaru mimo stanovený systém a podobne často trestali najvyššími trestami. Totálne nasadenie Totálne nasadenie bola forma nútených prác, ktorá sa pôvodne vyvinula z dobrovoľných náborov pracujúcich do Nemecka, ale po mobilizácii ďalších Nemcov do armády sa zmenila na fakticky nedobrovoľnú prácu, ktorej predchádzala často násilná deportácia do Nemecka, kde museli ľudia vykonávať prácu, ktorú predtým vykonávali muži, ktorí odišli bojovať. Totálne nasadenie sa týkalo jednak bežných prác v priemysle a poľnohospodárstve, tak aj otrockých prác, kde dochádzalo k vysokému počtu úmrtí. Počet ľudí, odvlečených na nútené práce sa odhaduje na 13,5 miliónov. Len v roku 1942 bolo do Nemecka násilne deportovaných na práce 2 milióny ľudí zo Sovietskeho zväzu a 940 000 z Poľska. Z českých zemí bolo za celú vojnu totálne nasadených okolo 640 tisíc osôb.


Ukameňovanie

Context: Krajiny, kde sa používa poprava ukameňovaním  Irán Jemen Nigéria (len v niektorých štátoch) Pakistan Saudská Arábia Spojené arabské emiráty Sudán


Vojna v Bosne a Hercegovine

Context: Samotná vojna Vojna medzi troma bojujúcimi stranami bola najchaotickejšia a najkrvavejšia vojna v Európe po druhej svetovej vojne, počas ktorej bolo prijaté veľké množstvo rôznych dohôd o zastavení paľby, či nastolení mieru, no poväčšine tieto dohody slúžili len na to, aby boli porušené. Mierové snahy OSN boli viac-menej neúspešné. V júni 1992 sa úloha UNPROFORU, ktorý bol pôvodne poslaný do Chorvátska, rozšírila až do Bosny a Hercegoviny, presnejšie ochrániť medzinárodné letisko v Sarajeve, aby tu mohli pristávať lietadlá OSN s humanitárnou pomocou. Už v septembri toho roku sa úloha UNPROFORU opäť rozšírila na ochranu civilného obyvateľstva a bráneniu vzájomným popravám. Srbi boli stále v prevahe, pretože mali lepšie zbrane a viacej ľudí v armáde. Začala sa krutá občianska vojna a Srbi začali s genocídou bosniackeho obyvateľstva. Išlo o masové plánované popravy Bosniakov, ktoré boli do konca vojny v roku 1995 tabu. Najkrvavejšia a najhrozivejšia masová poprava sa konala v júli 1995 v Srebrenici, kde bolo zavraždených vyše 8000 bosnianskych mužov , pričom pochovaných je dosiaľ 3213 . Tribunál pre bývalú Juhosláviu v Haagu označil ako genocídu len Srebrenickú tragédiu – voči čomu dodnes protestujú Chorváti a Bosniaci v Bosne. Obliehanie Sarajeva Ďalšou známou tragédiou bolo obliehanie Sarajeva. Srbské vojsko sa vydalo, predpokladajúc, že Bosniacka armáda má hlavné stanovisko v Sarajeve, do hôr obklopujúcich toto mesto. Srbi tak chceli zabrániť postupnému rozmiestňovaniu bosniackych jednotiek po Bosne a Hercegovine. Armáda obsadila všetky tri hlavné prístupové ťahy do Sarajeva a propagáciou podnecovala Srbskú zložku obyvateľstva, aby terorizovala nesrbských spoluobčanov. 2. mája 1992 sa vojská bosniackych Srbov dostali do Sarajeva, pričom ovládli niekoľko predmestí. Začala sa likvidácia nesrbského obyvateľstva a generálny štrajk. Štatistiky hovoria, že pri blokáde Sarajeva zahynulo 12 000 obyvateľov. Zlyhanie Vance-Owenovho plánu Začiatok roka 1994 To najhoršie, a to krvavý ozbrojený konflikt, začalo o rok neskôr, po zlyhaní tzv. Vance-Owenovho mierového plánu (1993). Jeho prioritou malo byť rozdelenie Bosny a Hercegoviny na 10 provincií (3x3) ovládaných majoritnými etnikami a hlavné mesto Sarajevo, pričom jeho okolie by bolo ovládané najprv UNPROFOR-om a neskôr troma etnikami súčasne. Bosniacki Chorváti a Bosniaci spolu zdieľali až 30% územia, ktoré sa zmenilo na krvavý kotol. Vytvorilo sa veľké množstvo enkláv, čo spôsobilo krvavejšiu vojnu. 8. februára 1994 bola do konfliktu zatiahnutá aj samotná Severoatlantická Aliancia, ktorá zostrelila srbské lietadlo letiace nad centrálnou Bosnou, územím, ktoré bolo UNPROFOROM označené ako „bezletová zóna“. Zaujímavosťou je azda to, že to bol úplne prvý vojenský zásah NATO od jeho vzniku v roku 1949. Washingtonská mierová dohoda V marci 1994 sa bosniacki Chorváti a Bosniaci spojili a podpísali tzv. Washingtonskú mierovú dohodu a vytvorili spoločný štátny útvar (existujúci dodnes so štatútom zväzovej republiky) Federácia Bosny a Hercegoviny. Bol to jeden z najväčších prevratov v tejto vojne, pretože sa počet bojujúcich strán zredukoval na dve. Srebrenický masaker September 1994 Napriek pozitívnym krokom vpred, sa schyľovalo k najväčšiemu masovému zabíjaniu v histórii Európy od čias druhej svetovej vojny – k srebrenickému masakru. Mesto Srebrenica – obývané prevažne Bosniakmi – sa bohužiaľ nachádzalo v srbskej časti Bosny a Hercegoviny (ako enkláva) a z toho dôvodu bolo OSN rezolúciou č.819 zo 16. apríla 1993 vyhlásené za „bezpečnú zónu“. Vo februári 1994 začala misia Holandskej armády Dutchbat I, II a nakoniec III. Úlohou bolo zabrániť stretom srbskej a bosnianskej armády, poskytnúť humanitárnu pomoc a bezpečné prístrešie utečencom a sledovať aktivity znepriatelených strán. Tu prítomné bezpečnostné zložky chránili bosnianske obyvateľstvo pred možným srbským vyhladením. Pravdepodobne kvôli zanedbaniu problému a nepripravenosti vojakov UNPROFOR, sa Srbom podarilo napadnúť toto mesto a pred zrakmi rodinných príslušníkov popraviť 8000 mužov a chlapcov. Koniec vojny a Daytonská dohoda Vojna však pokračovala ďalej a zatiaľ čo sa Chorváti (v Chorvátsku) snažili získať späť Srbskú Krajinu, Bosniansko-chorvátske spojenectvo začínalo vojensky získavať západnú časť Bosny a Hercegoviny. V tomto momente (august 1995) prinútilo medzinárodné spoločenstvo Miloševiča, Tuđmana a Izetbegoviča zastaviť vojnu a začať rokovať. Nakoniec vojna skončila podpísaním tzv. Daytonskej mierovej zmluvy 21. novembra 1995 v americkom meste Dayton (konečná verzia, ktorá zahŕňala aj riešenie situácie v Bosne a Hercegovine bola podpísaná 14. decembra 1995 v Paríži).


Arménska genocída

Context: Operácia Nemesis Nemožnosť dovolať sa spravodlivosti na medzinárodnej úrovni pre vinníkov masakry arménskeho a poťažmo kresťanského obyvateľstva zapríčinila vznik rôznych skupín volajúcich po spravodlivosti v rámci arménskych možností. Na základe týchto okolností tak vznikol po skončení prvej svetovej vojny arménsky plán uskutočniť odvetnú akciu, ktorá získala názov Nemesis. V rámci operácie Nemesis boli hlavní strojcovia genocídy za svoj podiel postupne likvidovaní prostredníctvom série atentátov.


Murad II.

Context: Pozri aj Vojny Murada II. Kategória:Narodenia v 1404 Kategória:Úmrtia v 1451 Kategória:Osmanskí sultáni Kategória:Panovníci, ktorí abdikovali


Vojna v Bosne a Hercegovine

Context: Predohra konfliktu Napriek spomínaným faktom žili obyvatelia Bosny a Hercegoviny pokojný život od vzniku Juhoslávie až do konca studenej vojny. Navzájom sa medzi sebou sobášili a vedľa seba existovali. Veci sa začali komplikovať po roku 1990, keď vojna v susednom Chorvátsku spôsobila nenávisť medzi tunajšími etnikami. Nastala silná vlna nacionalizmu, čo spôsobilo, že bosnianski Chorváti sa začali orientovať na Franja Tuđmana, bosnianski Srbi na Slobodana Miloševića a moslimovia na Aliju Izetbegovića. Konflikt uzrel svetlo sveta, keď sa v Juhoslávii konali prvé separačné voľby. V Bosne a Hercegovine to spôsobilo schôdzku troch etnických politických strán, ktoré vytvorili voľnú koalíciu, aby premohli Komunistickú stranu Juhoslávie. Následne sa predseda najsilnejšej z nich – Alija Izetbegovič – stal prezidentom Bosny a Hercegoviny (v rámci Juhoslávie). Alija Izetbegovič, bosniacky moslim, bol v roku 1983 zatknutý za publikáciu „Islamská deklarácia“ v ktorej prezentoval Socialistickú republiku Bosnu a Hercegovinu ako islamský štát. Za šírenie protitotalitných názorov bol uväznený až do roku 1990, keď v Juhoslávii skončil 45-ročný totalitný režim. Krátko po prepustení založil nacionalisticky stredo-pravicovú Stranu Demokratickej Aliancie, ktorú prezentoval ako stranu, ktorá udrží Bosnu a Hercegovinu ako multietnickú krajinu a viac-menej sa vzdal svojej ideológie islamského štátu. Jeho zakázaný manifest bol v Belehrade v roku 1990 opätovne publikovaný a viac-menej zneužitý extrémistami zo srbských radov ako nástroj na obhajobu svojej nacionalistickej aktivity spôsobenej v začínajúcich konfliktoch v Chorvátsku. Slobodan Miloševič a Franjo Tuđman sa následne, za prítomnosti bosniackych diplomatov, stretli 25. marca 1991 v Karadžodeve, aby diskutovali budúcnosť Bosny a Hercegoviny v prípade rozpadu Juhoslávie. Údajne sa dohodli na rozdelení Bosny medzi dve republiky na základe etnického zloženia obyvateľstva. Taktiež bola zrejmá spolupatričnosť medzi Chorvátmi a bosniackymi Chorvátmi, ktorej úspech čerpal z politickej propagandy vedúcich strán Chorvátska a Bosny. V praxi to znamenalo, že Chorvátska Demokratická Únia propagovala, že bosnianskym Chorvátom treba pomáhať. Sesterská strana v Bosne, Chorvátska Demokratická Únia Bosny a Hercegoviny, zase propagovala názor, že treba silne spolupracovať s Chorvátmi bývajúcimi v Chorvátsku.


Občianska vojna v Sýrii

Context: Priebeh a dôvody nepokojov Počiatok Protesty vypukli v priebehu januára 2011, kedy sa opozícia inšpirovala ostatnými arabskými krajinami, v ktorých prebiehala takzvaná arabská jar. V mnohých mestách tak vyšli ľudia do ulíc protestujúc proti vládnemu režimu. Protestanti od začiatku nepokojov požadujú odstúpenie prezidenta Baššára al-Asada, člena sýrskej odnože ľavicovej strany Baas, ktorá v Sýrii vládne autoritatívnym režimom od roku 1963. Protestujúcich tvoria najmä chudobnejší sunniti, ktorí sa snažia zvrhnúť vládu alavitov (odnož šiitskeho islamu), ktorí síce tvoria menšinu, no ovládajú všetky hlavné vládnuce zložky. Al-Asad pod tlakom protestov sľúbil reformy, no doteraz jedinými ústupkami bolo zrušenie výnimočného stavu, ktorý platil od roku 1963, vyhlásenie parlamentných volieb, v ktorých presvedčivo vyhrala „Národná jednota“, ktorej súčasťou je „Baas“ a schválenie novej ústavy v referende, v ktorom bola zrušená dominantná pozícia Národnej jednoty. Zahraničná podpora Ako sa protesty stupňovali, prerástli do ozbrojeného násilia. USA, EÚ a niektoré ďalšie štáty následne na Sýriu uvalili rôzne sankcie a začali presadzovať rezolúciu o zastavení násilia páchaného vládnym režimom v bezpečnostnej rade OSN; dvaja stáli členovia BR OSN, Rusko a Čína, však už opakovane túto rezolúciu vetovali. Dôvodom je, že sankcie a rezolúcia sa vzťahovali len na vládne sily a nie na obe strany konfliktu a tiež obava, že by sa mohol opakovať líbyjský scenár, kde sa po zvrhnutí Kaddáfiho rozpútalo ešte väčšie krviprelievanie ako počas rebélie a občianska vojna o moc. Medzičasom USA, Saudská Arábia, Katar, Jordánsko, Turecko a ďalšie arabské štáty začali podporovať opozičné sily výzbrojou, výcvikom, financiami a informáciami z tajných služieb. Z kolaborácie s opozíciou sa podozrieva aj Al-Káida a najatí žoldnieri z iných krajín, najmä Líbye, kde zvrhli režim Muammara Kaddáfiho. Rusko odhaduje počet zahraničných teroristov v Sýrii na 15 000. Na druhej strane stojí približne 200-tisícová vládna armáda, bezpečnostné zložky a niekoľko militantných združení, podporujúcich Asada. Oficiálny režim tiež podporuje Irán a libanonský Hizballáh. Atentát na vysokých predstaviteľov Sýrie 18. júla 2012 boli pri bombovom atentáte v Damasku zabití významní sýrski činitelia, medzi inými minister obrany Dáud Rádžha, jeho námestník a zároveň Asadov švagor Ásif Šaukát a poradca prezidenta Hassan Turkmaní. Ďalší boli ťažko zranení. Po atentáte sa v niektorých médiach objavili informácie, že Asad utiekol do Latákie alebo až do Ruska, no to bolo opäť vyvrátené, keď inauguroval nového ministra obrany v Damasku. Atentát bol vyvrcholením opozičnej operácie v Damasku, ktorá sa ale po vyše týždni skončila porážkou opozičnej „Slobodnej Sýrskej Armády“. Boje v roku 2012 Najväčšie boje sa odohrávali v najväčšom sýrskom meste Aleppo, v pôvodne povstaním nedotknutej oblasti, nakoľko Aleppo je pokladané za baštu podpory prezidenta Asada. Rebeli sa skrývajú v úzkych uličkách, kam sa nedostane ťažká technika a husto obývané oblasti prudko zvyšujú počet zabitých civilistov. Sýrski predstavitelia však oznámili, že je len otázkou času, kým mesto „očistia“ od rebelov. Tí zase žiadajú pomoc od západu – ťažké zbrane na boj proti letectvu a ťažkej technike dobre vyzbrojenej sýrskej armády. Niekoľko dní na to Slobodná sýrska armáda uviedla, že vlastní 15 ručných protilietadlových raketových kompletov typu zem-vzduch 9K32 Strela-2 na obranu proti vzdušným silám Sýrskej armády, ktorá doteraz mala úplnú vzdušnú prevahu. Tieto zbrane pravdepodobne pochádzajú z Líbye, kde po páde režimu zo skladov zmizlo vyše 15-tisíc kusov. 13. augusta 2012 rebeli vyhlásili, že sa im na východe krajiny podarilo zostreliť armádny MiG-23 a zajať jeho pilota. Neskôr sa na internete objavilo video, kde lietadlo na oblohe po zvukoch streľby zachváti požiar, pričom v pozadí počuť pokrikujúcich rebelov. Na ďalšom videu je muž v tmavomodrej košeli, ktorý tvrdí, že je zostreleným pilotom, vysvetľuje, že ranu na brade mu spôsobilo zostrelenie a že rebeli mu poskytli prvú pomoc. Agentúra SANA naopak vyhlásila, že pilot sa pri tréningovom lete po technickej chybe musel katapultovať. Vojnové zločiny Obe strany konfliktu preukázateľne spáchali viacero vojnových zločinov a zločinov proti ľudskosti. 6. augusta, po opätovnom získaní kontroly nad Damaskom našlo vojsko masový hrob vyše 20 ľudí, vojakov aj civilistov. Spolu s amatérskymi zábermi z mesta Aleppo, ktoré zachycujú, ako rebeli popravujú zajatých vojakov, to svedčí o vojnových zločinoch zo strany opozície, ktorá doteraz všetky masakry a vraždenie pripisovala armáde a provládnym silám. Medzičasom v USA oficiálne povolili vytvorenie verejnej zbierky pre rebelov. Počas konfliktu sa objavilo viacero správ o použití chemických zbraní. K jednému takémuto incidentu prišlo 19. marca 2013 pri meste Aleppo, keď zahynulo spolu 16 ľudí . Pri tomto a podobných incidentoch sa vládna armáda a rebeli navzájom obviňovali že chemické zbrane použila druhá strana. Izraelská tajná služba vyslovila presvedčenie že chemické zbrane použila vládna armáda a tento názor prezentoval 25. apríla 2013 aj americký minister obrany Chuck Hagel . K najrozsiahlejšiemu použitiu chemických zbraní prišlo 21. augusta 2013 v oblasti Ghouta na predmestí Damasku. Pri útoku údajne zahynulo až okolo 1400 ľudí, z ktorých väčšina boli civilisti . Použitie chemických zbraní potvrdilo vyšetrovanie OSN, nepotvrdilo však počet obetí a ani neoznačilo konkrétnych páchateľov útoku . Hoci USA označili za zodpovedného vládnuci režim a začali hroziť vojenským zásahom, neskôr sa objavilo viacero dôkazov naznačujúcich, že do útoku boli zapletení povstalci napojený na Al-Káidu. Sýrsky režim neskôr súhlasil s odovzdaním ním kontrolovaných chemických zbraní pod kontrolu OSN . Vysokopostavení zbehovia V rovnaký deň sa objavili správy, že sýrsky premiér Rijád Hidžáb utiekol z krajiny. Štátne médiá uviedli, že bol odvolaný, agentúra Reuters citujúca jordánskeho funkcionára vyhlásila, že sa nachádza v Jordánsku, kam utiekol aj so svojou rodinou a pridal sa k opozícii. Jordánsky minister informácií Sámih al-Májtáh to však poprel. Zároveň opozícia vyhlásila, že spolu s ním utiekli ďalší traja generáli a traja vysokí úradníci. Ale údajný utečenec, štátny pokladník Mohamad Gillati, svoj útek poprel v živom vysielaní sýrskej televízie. Libanonská televízia Al-Manar 11. augusta uviedla, že katarský veľvyslanec v Mauritánii ponúkol svojmu sýrskemu náprotivku jednorazovo 1 milión dolárov a potom 20 000 dolárov mesačne počas nasledujúcich 20 rokov, ak sa pridá na stranu rebelov, vyjadrí im podporu a odsúdi oficiálny sýrsky režim. Ponúkli mu aj rezidenciu v hlavnom meste Kataru Dauha. Ten však všetko odmietol a označil to za „do očí bijúci zásah“ do vnútorných záležitostí Sýrie a varoval veľvyslanca, aby už takéto iniciatívy nevyvíjal. Medzi zbehov patria aj veľvyslanci v SAE a Iraku, ktorí odstúpili so slovami, že už nemôžu zastupovať režim, ktorý zabíja vlastných ľudí. Damask tvrdí, že Katar využíva svoje bohatstvo na uplácanie vysokých úradníkov Sýrie, na čo určil dovedna už 300 miliónov dolárov. Medzinárodná situácia 11. augusta na spoločnom rokovaní Hillary Clintonovej a vrcholných predstaviteľov Turecka v Ankare sa lídri vyjadrili, že zvažujú rôzne opatrenia, vrátane bezletovej zóny nad Sýriou, ktoré by podporila rebelov, čo si ale podľa ich slov ešte vyžaduje hlbšiu analýzu.


Srebrenica

Context: Introduction  Srebrenica (cyr. Сребреница) je mesto na východe územia Bosny a Hercegoviny, spadajúce pod Republiku srbskú. V minulosti bolo mesto známe vďaka neďalekým kúpeľom a ťažbe soli, olova, zinku a zlata. Samotné meno mesta je odvodené od slova striebro. Podľa sčítania ľudu z roku 1991 zdržiavalo v srebrenickej oblasti 37 213 obyvateľov, z toho 72,9 % Bosniakov a 25,2 % Srbov.


Občianska vojna v Sýrii

Context: Dopady nepokojov Okrem vyše 100 000 mŕtvych, státisícov utečencov, 2 miliónov vojnou dotknutých ľudí a obrovských materiálnych škôd nepokoje značne destabilizujú celý región. Niektoré západné štáty dokonca zvažujú priamu vojenskú intervenciu v Sýrii, čo by mohlo spôsobiť konflikt omnoho väčších rozmerov, ak by sa na stranu Sýrie postavil jej spojenec, Irán. Napätie tiež zvyšuje skutočnosť, že Sýria vlastní chemické zbrane a vyhlásila, že ich v prípade intervencie zo zahraničia proti agresorovi použije, kvôli čomu susedný Izrael zvažuje preventívny útok, aby získal nadvládu nad týmito zbraňami.


Prvá vojna v Čečensku

Context: Pozri aj  Druhá čečenská vojna


Iránska kríza

Context: Prípravy Operácie Ajax V apríli 1953 Allen Dulles pridelil teheránskej pobočke CIA milión dolárov na zvrhnutie Mosaddeka a bol vypracovaný plán Operácie Ajax podľa ktorej mal byť šáh presvedčený, aby konštitučnou cestou prepustil Mosaddeka. Ako náhradu za neho vybrali generála Fazlulláha Záhidího. S cieľom ovplyvniť verejnú mienku bola podplácanáia miestna tlač a členovia parlamentu. V Iráne operovali agenti, ktorí mali za úlohu radikalizovať opozíciu v náboženských kruhoch.


Obliehanie Sarajeva

Context: Priebeh Súbor:1984_Winter_Olympics_Sarajevo_Sports_Complex_1995-06-09_2.JPEG|thumb|Ruiny ostreľovaného štadióna, ktorý bol dejiskom ZOH v roku 1984, poslúžil počas bojov ako sklad lekárskeho materiálu, márnica a pohrebisko (fotografia z roku 1995). Súčasný stav vojnových hrobov v blízkosti štadióna (fotografia z roku 2012). Začiatok obliehania Juhoslovanská ľudová armáda rozmiestnila v zime na prelome rokov 1991 a 1992 delostrelectvo a ďalšiu vojenskú techniku na kopce nad mestom. Jednalo sa celkom o 150 mínometov a 250 tankov. V marci potom došlo k prvým stretom. Srbi v niektorých častiach mesta postavili barikády. Proti nim stáli policajné sily novo sformovaného štátu. Medzitým prebehli v meste 5. apríla 1992 mierové demonštrácie. Protestujúci žiadali okamžité upokojenie situácie a zastavenie násilia. Objavili sa aj prvé obete novo vznikajúceho konfliktu. Medzi Bosniakmi sa jednalo o Suads Dilberovića a Oľgu Sučićovú (boli zabití pri paľbe srbských ozbrojencov z budovy Srbskej demokratickej strany do davu demonštrantov). Most na ktorom boli zabití je po nich teraz pomenovaný. Situáciu pomohla vyriešiť až rýchla intervencia obrnených vozidiel a ťažkoodencov jednotiek milície. Eskalácia Juhoslovanská armáda obsadila 14 kľúčových prístupov k mestu a medzinárodné letisko Butmir. Niekoľko dní po začatí blokády bola okamžite republiková vláda paralyzovaná. Obyvatelia Sarajeva sa pokúšali čo najrýchlejšie dostať z mesta v čom im však jednotky JĽA bránili. Zákon a poriadok prestal byť v Sarajeve vymáhaný a niekoľko dní po začatí blokády došlo k prudkému nárastu kriminality. Boli prerušené dodávky liekov, vody a energií. Obliehanie mesta, ktoré malo medzi svetovou verejnosťou povesť dejiska zimných olympijských hier v roku 1984, prilákalo značnú pozornosť svetovej verejnosti i médií. Počas apríla 1992 sa bosenskohercegovinská vláda snažila dlhotrvajúcu krízu v Bosne a Hercegovine riešiť diplomatickou cestou, jej úsilie však neprinútilo juhoslovanskú armádu k tomu, aby sa stiahla. Niekoľko rokovaní so Slobodanom Miloševičom a ďalšími predstaviteľmi rozpadajúcej sa Juhoslávie neviedlo k žiadnej zmene stanovísk. Naopak, čisto srbské jednotky sa oddelili od samostatnej Juhoslovanskej ľudovej armády a vznikla tak Armáda Republiky srbskej. Tieto jednotky už neboli juhoslovanské, ale prislúchali Republike srbskej, ktorá medzitým vyhlásila nezávislosť od Bosny a Hercegoviny. VRS sa následne pokúsila obsadiť budovu predsedníctva Bosny a Hercegoviny, čomu však zabránili sily bosenskohercegovinskej Teritoriálnej obrany. K brániacim silám sa pridali aj sarajevskí zločinci, ktorí sami vytvorili vlastné jednotky. Tí pašovali zbrane cez územie ovládané VRS do obliehaného mesta. Vyvrcholenie Hlavná sarajevská trieda bola prezývaná ako "Ulica ostreľovačov" vzhľadom na nebezpečenstvo, ktoré pre civilné obyvateľstvo predstavovali ostreľovači VRS Väčšina služieb, ako napr. odvoz odpadkov, počas obliehania nefungovali. VRS potom zablokovala všetky komunikácie vedúcej z mesta cez ňou ovládané územie, vrátane zásobovania vodou, elektrinou aj teplom. Došlo k ďalšiemu posilneniu VRS v okolí mesta. K bombardovaniu boli vyberané ciele jednak s prevažne nesrbským obyvateľstvom, jednak nevyhnutné pre fungovanie štátu. Útoky sa tak sústredili na objekty, medzi ktoré patrili nemocnice, objekty štátnej správy, priemyselné budovy, kostoly a mešity. Za vhodný cieľ bola tiež vybraná budova RTS Sarajevo a sídlo miestneho dopravného podniku. 25. apríla 1992 vyhorela Sarajevská knižnica a bolo zničené veľké množstvo literárnych pamiatok. Operáciám v tejto dobe velil generál Ratko Mladić. V druhej polovici roku 1992 a v prvej polovici roku 1993 sa situácia do istej miery zhoršila. VRS obsadila Novo Sarajevo, zvyšok mesta bol ohrozovaný ostreľovačmi, ktorí obsadili výškové budovy v meste. V mnohých uliciach preto boli vyvesené nápisy " Pazi, snajper" , ktoré upozorňovali obyvateľov na prípadné nebezpečenstvo. Ostreľovači obsadili hlavne oblasti, kde bol dobrý rozhľad a kde fungovala pitná voda, ktorú Sarajevčania potrebovali. Celkom si útoky tohto typu vyžiadali 225 obetí. V polovici roku 1993 bol v Butmire pri medzinárodnom letisku (kde bola oblasť držaná bosnianskosrbskými jednotkami najužšia) vybudovaný 800 metrov dlhý tunel, ktorý spojil mesto s neobsadeným územím. Mesto tak mohli opustiť ranení, naspäť putovali lieky a potraviny. Ďalšou významnou podporou bol letecký most, ktorý do Sarajeva zriadila Organizácia spojených národov. V roku 1994 bol budovaný druhý, ešte širší tunel, ktorý však nebol z dôvodu ukončenia obliehaní nikdy dokončený. Mínometné útoky pokračovali aj v druhej polovici roku 1993 a tiež v roku 1994. Pri najväčšom útoku na tržnicu v Markale zomrelo 68 ľudí a ďalších 200 bolo zranených. Nepodarilo sa jednoznačne preukázať, kto mínometné granáty vypálil, avšak obvinenie padlo na bosnianskych Srbov. OSN následne ultimátom donútila VRS, aby stiahli delostrelectvo ďalej od mesta. Útokov síce ubudlo, napriek tomu pokračovali. Ukončenie obliehania Po ďalšom masakri v roku 1995 sa tlak proti srbským silám vystupňoval a na konci augusta vstúpili do konfliktu sily Severoatlantickej aliancie. Bombardovanie lietadiel NATO spôsobilo VRS nezanedbateľné škody a spolu s ofenzívou bosnianskych a chorvátskych síl došlo k rýchlemu oslabeniu srbských pozícií. Medzinárodný tlak bol značný. OSN a NATO navrhovali, aby bolo prímerie uzavreté 1. septembra 1995 a z kopcov okolo Sarajeva boli stiahnuté ťažké zbrane. K tomu však do niekoľkých dní nedošlo, a tak letecké sily NATO obnovili bombardovanie srbských pozícií. Až v októbri 1995 bolo uzavreté stabilné prímerie. V decembri toho istého roku potom bola podpísaná Daytonská dohoda, ktoré ukončila celú vojnu v Bosne a Hercegovine. Nasledovalo krátke obdobie stabilizácie a 29. februára 1996 bosenskohercegovinská vláda oficiálne vyhlásila obkľúčenie za ukončené.


Srebrenica

Context: Masaker v Srebrenici Pamätník masakru v Potočari Dňa 6. júla 1995, počas vojny v Bosne na srebrenickú enklávu bosnianskych moslimov zaútočili srbské jednotky pod vedením Ratka Mladića. Približne 15 000 obyvateľov sa rozhodlo pre útek k Tuzle, ostatní sa vydali na niekoľko kilometrov vzdialenému Potočaru, kde sa chceli uchýliť pod ochranu jednotiek UNPROFOR, ale bez úspechu. Počas dvoch dní bolo mesto vyplienené a začalo sa hromadne vraždiť. Organizácie bosnianskych moslimov tvrdia, že bolo zabitých až 8 373 mužov, doteraz však nie je jasné, koľko ich bolo popravených a koľko zomrelo v boji, a vyšetrovanie sprevádzala obrovská politizácia a mnohé nevyjasnené okolnosti. Mnoho žien bolo znásilnených, došlo aj k vraždám žien a neplnoletých detí. Masaker v Srebrenici je najväčší vojnový zločin v Európe od konca druhej svetovej vojny. Medzinárodný súdny tribunál v Haagu ho označil za genocídu.


Iránsko-iracká vojna

Context: Boje V prvej polovici roku 1980 dochádzalo stále častejšie k obojstranným výpadom za hranice a v apríli Iračania vysťahovali do Iránu 40 000 šiitov „iránskeho pôvodu“. V júni došlo k prerušeniu diplomatických vzťahov. 17. septembra Saddám oznámil, že mieni vypovedať alžírsku zmluvu a o niekoľko dní neskôr sa začalo naozaj bojovať. V priebehu prvých mesiacov do apríla 1981 sa zdalo, že sú úspešnejší Iračania. Do konca roku 1980 sa zmocnili významného oporného bodu mesta Chorramšahr. Navzdory irackým úspechom sa iránskym leteckým silám podarilo poškodiť ťažobné a priemyslové zariadenia v oblasti Basry do tej miery, že Irak nebol schopný exportovať ropu zo svojich južných ropných polí. Koncom apríla 1981 Iránci začali skutočný protiúder. V nasledujúcich mesiacoch boli Iračania zatlačení späť k medzištátnej hranici. Podporu Iránu vyjadrili len Sýria a Líbya – v konflikte sa však neangažovali. Sýria len prijala utečencov a v apríli 1982 uzavrela iracký ropovod vedúci cez jej územie. Jordánsko sa postavilo na stranu Iraku a Kuvajt nahradil Basru ako hlavný námorný prístav Iraku. Štáty Perzského zálivu od vypuknutia vojny začali Iraku poskytovať značne vysoké pôžičky. V septembri 1981 boli Iračania vytlačení z Ábádánu a Saddám vyzval k mesačnému pokoju zbraní v súvislosti zo začiatkom mesiacu ramadán, čo Iránci odmietli. V apríli 1982 začali ofenzívu, ktorá vyvrcholila dobytím Chorramšahru v máji. Opätovné dobytie tohto strategicky významného mesta bolo rozhodujúcim zlomovým bodom vo vývoji vojny. Za daného stavu sa Saddám snažil nájsť nejaké riešenie, ktoré by mu umožnilo boje ukončiť a nestratiť pritom tvár. V tejto dobe ale už Chomejní úspešne vydával vojnu za iránsku národnú krížovú výpravu, ktorej cieľom bolo vyhnať Saddáma z krajiny. V júni 1982 iránske vojská prenikli na predmestie Basry, ale Iračanom sa však podarilo, za cenu nesmiernych strát, zabrániť Iráncom v ďalšom postupe. Presun bojov na iracké územie mal za dôsledok, že Sovieti, hlavný dodávateľ irackých zbraní sa už nemohli chovať nezúčastnene a v priebehu roku 1982 svoje dodávky obnovili (ktoré prerušili začatím konfliktu bez konzultácie so ZSSR). Aj USA z pochopiteľných dôvodov podporovali skôr Irak. Začiatkom roku 1984 Iránčania stále zotrvávali vo svojich zákopoch v močaristej krajine na západ od Šatt al-Arab. Od začiatku roku 1981 boli Iračania v defenzíve a s výnimkou krátkeho a neúspešného výpadu z marca 1983. Nedokázali zasadiť Iránu vážny úder. Napriek tomu, že k stretom dochádzalo naďalej pravidelne, ani jedna z armád nebola schopná dosiahnuť na vojnovom poli rozhodujúcich výhod a obe strany sa dva a pol roka do počiatku roku 1986, iba vzájomne ostreľovali zo svojich pozícií na irackom území. V prvých mesiacoch roku 1984 keď obe strany, a predovšetkým Irak, začali napádať ropné tankery plaviace vo vodách Perzského zálivu. „Tankerová vojna“ potom s prestávkami pokračovala v rokoch 1984 – 85. Iračania sa v snahe vyhnúť porážke nasadili bojový plyn proti iránskym jednotkám. Vo februári 1986 Iránčania podnikli prekvapivý útok na polostrov Fao na irackom brehu Šatt al-Arabu, ktorý sa im podarilo obsadiť, hlbšie do vnútra Iraku už ich postup však nepokračoval. Vojna mala za následok prehĺbenie závislosti Iraku na Západe a prozápadných konzervatívnych arabských štátoch, a to vrátane Egypta a Jordánska. Neschopnosť Iraku uštedriť Iránu bleskovú porážku vyvolala vážne politické a ekonomické tlaky, ktoré otriasli pozíciou vládnuceho irackého režimu. Režim sa v priebehu vojny dokázal udržať pri moci jedine vďaka propagande, hrozbám a nasadeniu bezpečnostných zložiek. V priebehu vojny mnoho šiitov, Kurdov a komunistov bolo uväznených a popravených. Šítsko-kurdsko-komunistická opozícia bola však výrazne oslabená skutočnosťou, že tieto tri skupiny buď spolu nedokázali spolupracovať, alebo boli vzájomne znepriatelené. Iracký režim si zachoval tiež charakter, aký mal predtým – rozhodovacie právomoci Saddáma Husajna naďalej rástli. V júli 1982 bol počet členov Rady revolučného velenia (RRV) znížený na deväť. V novembri 1982 bola oznámená, poprava ministra zdravotníctva. V októbri 1983 prišli o svoje posty dvaja z nevlastných bratov Saddáma Husajna – Barzán a Wathbán. Režim navyše pokračoval v popravovaní svojich oponentov. V priebehu rokov 1983 – 1985 sa postupne objavovali správy o popravách členov IKS, šiítskych a kurdských organizácií. Počas prvých dvoch rokov vojny mal režim stále ešte k dispozícii dostatok fondov k tomu, aby dokázal uchrániť irackú spoločnosť pred nedostatkom a zavedením prídelového systému. Z počiatku si ľudia mohli v obchodoch voľne vyberať zo širokého sortimentu tovaru. Tiež významné rozvojové projekty pokračovali a k ich spomaleniu alebo zastaveniu došlo až v rokoch 1983 – 84. V roku 1983 však iracká spoločnosť začala pociťovať núdzu. Životné náklady prudko vzrástli, dinár devalvoval. Jednotlivci boli „žiadaní“ aby „darovali“ peniaze a šperky – týmto spôsobom bolo zhromaždené asi 400 miliónov amerických dolárov. Do augusta 1983 poklesli zahraničné rezervy Iraku na 3 miliardy dolárov (z 30 miliárd dolárov na konci roka 1980) a krajina bola takmer úplne závislá na daroch SA a krajinách Perzského zálivu a z predaja ropy. Jedným z významných dôsledkov vojny bolo, že sa urýchlila expanzia privátneho sektoru hospodárstva. V lete roku 1982 bol schválený zákon č. 113, ktorý podporoval investície súkromných a zmiešaných priemyselných spoločností. Poľnohospodárstvo sa vyvíjalo podobným smerom. Napriek štátnym investíciám do poľnohospodárskej oblasti sa nepodarilo výrazne zvýšiť produkciu. Irak bol nútený v pomerne veľkej miere nakupovať potraviny. Od januára 1983 sa začali uplatňovať opatrenia irackého ministerstva poľnohospodárstva, podľa nich bola pôda prenajímaná na obdobie od 5 do 20 rokov jednotlivcom alebo miestnym či arabských spoločnostiam ochotných pestovať plodiny pre trh. Vojnové podmienky vtedy nepochybne nesmierne hodili tým jednotlivcom, ktorí mali dostatok znalostí a vybavenie k tomu, aby dokázali využiť skutočnosti, že režim zúfalo potreboval prísun priemyselných a poľnohospodárskych produktov. Existovalo len málo faktorov, ktoré by obe znepriatelené krajiny nútilo okamžite vojnu ukončiť. Irán bol schopný vyvážať toľko ropy, že mohol udržiavať v chode rozsiahlu armádnu mašinériu až do samého záveru konfliktu, a taktiež iracký export po otvorení ropovodu vedúceho cez južné Turecko postupne nabral dych. 80. roky boli navyše obdobím hlbokej krízy svetového ropného priemyslu kedy cena ropy opakovane a prudko klesala. Vývozcovia ani spotrebitelia ropy si vtedy nijak zvlášť nepriali aby vojna skončila. V polovici roku 1986, potom čo obe strany utrpeli veľké straty, sa zdalo, že vývoj konfliktu dospel do patovej situácie, kedy sa iracké a iránske jednotky len ostreľujú z opevnených pozícií a koniec vojny je v nedohľadne. Navyše bremeno, ktoré pre Saudskú Arábiu a Kuvajt predstavovali pravidelné finančné injekcie Iraku začali ťažko doliehať na hospodárstvo týchto krajín. Saudská Arábia sa rozhodla zvýšiť objem vývozu ropy a vyvolať tak pokles cien, aby pomohla Iraku a ochromila iránsku ekonomiku. Na začiatku roku 1986 cena ropy poklesla z 27 na 15 dolárov za barel. Dopad vývoja v roku 1987 vyvolal zásadnú zmenu v spôsobe vedenia vojny. Irán aj Irak sa začali vážne pokúšať navzájom si zničiť zariadenia na ťažbu a prepravu ropy. Obavy z irackého kolapsu a obavy z následkov prinútili arabských susedov Iraku sa ešte viac prikloniť na irackú stranu. Vyššia miera zapojenia Saudskej Arábie a Kuvajtu potom takmer nevyhnutne viedla k internacionalizácii vojny, pretože sa teraz výraznejšie dotýkala záujmov západu. Kuvajtský postoj k vojne sa zásadne zmenil v r. 1986 po úspešnom iránskom útoku na Fao, pretože sa už bojovalo príliš blízko. Kuvajt uviedol svoju armádu do pohotovosti a zaujal výraznejšie proiracký postoj. V auguste 1986 po irackých útokoch na iránske ropné terminály, začal zase Irán napadať kuvajtské tankery. Kuvajt sa preto obrátil na ZSSR a USA a požiadal ich o poskytnutie ochrany kuvajtským plavidlám. Len zmienka o tom, že by malo ZSSR vyslať do oblasti svoje vojenské lode, spôsobila vo Washingtone značný rozruch a Reaganova vláda zareagovala. USA sa tak stali skutočným spojencom Iraku, čo bolo rozhodujúcim faktorom, ktorý rozhodol o tom, že Irán vojnu prehral. Po celý záver vojny americké vojenské lode útočili na iránske loďstvo a iránske ťažobné zariadenia. V r. 1987 sa na stranu Iraku tiež postavilo ZSSR – objem iracko-sovietskeho obchodu od r. 1986 vzrástol o 46 %. V auguste 1987 podpísali USA a Irak zmluvu o päťročnej hospodárskej a technickej spolupráci a do Iraku bola z USA dovezená potravinová pomoc za 1 miliardu dolárov. USA a mnohé západoeurópske štáty prostredníctvom iných krajín tajne dodávali Iraku sofistikované zbrane vrátane vybavenia na výrobu chemických a biologických zbraní. Keďže sa situáciu na juhu krajiny darilo držať pevnejšie pod kontrolou, Saddám sa mohol venovať dianiu v severnom Iraku, kde boli niektoré územia od r. 1983 okupované Iránčanmi. 29. marca 1987 vymenoval svojho bratranca Alího Hasana al-Madžída vrchným veliteľom severnej armády. Toto vymenovanie znamenalo začiatok genocídy kurdského obyvateľstva. Celkovo bolo zničených 399 kurdských dedín. V apríli 1987 bol podniknutý chemický útok proti Kurdom. Tento a podobné zásahy môžeme vnímať ako predohru k systematickejšej protikurdskej kampani známej ako al-Anfál, ktorá začala v roku 1988. 20. júla 1987 OSN schválila rezolúciu č. 598, ktorá obsahovala výzvu k ukončeniu vojny a prísľub, že bude zriadená vyšetrovacia komisia, z úlohou zistiť, kto bol v konflikte agresorom. Irak rezolúciu prijal, Irán však reagoval vyhýbavo. Na jar 1988 začal za pomoci Kurdov v severnom Iraku ofenzívu a dobyl mesto Halabža. Deň nato iracké lietadlá na toto mesto zhodili bomby s jedovatým plynom. V apríli a máji iračania opäť použili chemické zbrane, pri pokusoch o znovudobytie miest Fao a Mehrán. Vtedy už bolo jasné, že Iránčania už dlho odpor klásť nebudú. Séria porážok mala za následok, že v polovici júla Iránčania stratili veľkú väčšinu dobytého irackého územia a 18. júla Chomejní vyhlásil, že je ochotný prijať rezolúciu č. 598. Iracké sily ešte pokračovali vo vytláčaní iránskych vojsk zo stredného a južného Iraku a do 20. augusta 1988 boje postupne utíchli.


Arménska genocída

Context: Genocída Mapa deportačných a vyhladzovacích centier a masakier Súbor:Rafael de Nogales Mendez.png|thumb|Rafael de Nogales Méndez, venezuelský dôstojník, ktorý slúžil v osmanskej armáde a napísal podrobnú správu o zabíjaní vo svojej knihe Cuatro años bajo la media luna 2. novembra 1914 sa Osmanská ríša zapojila do prvej svetovej vojny na strane centrálnych mocností (tzv. Trojspolku). Krátko na to v januári 1915 sa turecká Tretia armáda stretla s ruskými vojskami na arménskom území a v bitke pri Sarikamiši bola porazená. Arméni boli neoprávnene obvinení z toho, že boli príčinou tureckej porážky. Vládna strana Jednota a pokrok začala pripravovať genocídy, akú si Arménsko, ani žiadne iné okolité krajiny nepamätali. Z bývalých kriminálnikov boli vytvorené vojenské oddiely, tzv. čete. Tieto komandá od mája 1915 deportovali Arménov z východných provincií smerom ku koncentračným táborom v meste Aleppo. Väčšina z nich tento transport pre drastické podmienky, ktoré panovali (hlad, smäd, choroby), neprežila. Tí, ktorí mali väčšie predpoklady k prežitiu (mladí muži), boli odvedení a popravení. Významní ľudia boli popravení ešte pred vydaním príkazu k deportácii. Tí, ktorí prežili presun do Aleppa, boli v ďalšej etape poslaní cez Sýrsku púšť do tábora Dajr az-Zaur v Mezopotámii a ak prežili i to, boli vyhnaní do púšte alebo upálení zaživa. V Dajr az-Zaur bol na pamiatku obetiam genocídy postavený kresťanský pamätník. V septembri 2014 bol tento pamätník zničený radikálnymi moslimskými stúpencami Islamského štátu. Iba malej časti sa podarilo vyhladzovaniu uniknúť. Boli to hlavne obyvatelia provincie Van a tí, ktorí utiekli počas transportu do Konštantínopolu. Svoje útočisko našli v Egypte, Sýrii alebo na Cypre. Zachránených bolo asi 600 tisíc ľudí. Už v dobe organizácie vyvražďovania sa mnoho významných verejných činiteľov, diplomatov (americký a nemecký veľvyslanec v Turecku Henry Morgenthau, resp. Paul Wolff Metternich) a duchovných (nemecký kňaz Johannes Lepsius) pokúsilo poukázať na udalosti, ktoré sa v tej dobe v Osmanskej ríši diali, ale bez výsledkov.


Rukojemnícka kríza v Buďonnovsku

Context: Introduction  Rukojemnícka kríza v Buďonnovsku sa odohrávala od 14. do 19. júna 1995, keď veľká skupina čečenských militantov pod vedením Šamiľa Basajeva prepadla mesto Buďonnovsk v Stavropoľskom kraji na juhu Ruska, obsadila miestnu nemocnicu a zadržiavala v nej vyše 1500 rukojemníkov. Pri týchto udalostiach zahynulo podľa oficiálnych zdrojov minimálne 129 ľudí, vyše 400 ich bolo zranených.


Obliehanie Sarajeva

Context: Introduction  Obliehanie Sarajeva bolo kľúčovou súčasťou vojny v Bosne a Hercegovine. Armáda Republiky srbskej obliehala mesto, ktoré držali bosnianske sily. S dĺžkou trvania 1429 dní (od noci 5. apríla 1992 do 29. februára 1996) ide o najdlhšie obliehanie v dejinách moderného vojenstva. Obliehajúce sily mali vďaka geografickým podmienkam vynikajúcu šancu. Mesto Sarajevo, ktorého centrum sa rozkladá v údolí rieky Miljacka a je obklopené vysokými horami sa ukázalo byť ako ľahký cieľ. Juhoslovanská ľudová armáda (JNA), resp. Armáda Republiky srbskej (VRS) vytvorila okolo mesta líniu s dĺžkou 55 km, ktorú tvorila ťažká vojenská technika. Hneď ako Republika Bosna a Hercegovina vyhlásila nezávislosť od Juhoslávie, došlo k prvým stretom a eskalácii konfliktu. Na mesto dopadalo denne okolo 329 granátov. 22. júla 1993 - to bolo dokonca 3 777 čo bolo najviac za dobu obliehania. Vznikli ohromné materiálne škody; zničených bolo veľké množstvo (až 35 tisíc) budov. Ešte desať rokov po vojne boli stopy obliehania zrejmé, a rekonštrukcia mesta v nasledujúcich rokoch stála Bosnu aj medzinárodné spoločenstvo nemalé prostriedky. Boje si vyžiadali cca 11 000 ľudských životov (medzi nimi bolo 1601 detí), ďalších 50 000 ľudí bolo ranených.


Koncentračný tábor Flossenbürg

Context: Dozvuky  Flossenbürgský proces Flossenbürgský proces riešiaci vojnové zločiny sa začal v Dachau 12. júna 1946 a skončil 22. januára 1947. Súdených bolo 46 členov personálu pre zločiny vraždy, týrania a hladovania väzňov v ich väzbe. Všetci okrem piatich obžalovaných boli odsúdení, z toho 15 na smrť, 11 na doživotie a 14 bola odňatá sloboda od jedného do trinásť rokov. Múzeum holocaustu 22. júla 2007, pri príležitosti 62. výročia oslobodenia bolo vo Flossenbürgu otvorené múzeum holocaustu. Ceremónie sa zúčastnilo aj 84 bývalých väzňov, vrátane ukrajinského prezidenta Viktora Juščenka, ktorého otec bol počas vojny v tábore 5 mesiacov.


Občianska vojna v Juhoslávii

Context: Znepriatelené strany  V Slovinsku: Slovinci verzus Juhoslovanská armáda. Po masovej dezercii vojakov nesrbskej národnosti z Juhoslovanskej armády ostal konflikt v podstate záležitosťou Slovincov a Srbov. V Chorvátsku: Chorváti verzus Juhoslovanská armáda (neskôr v podstate len Srbi) V Bosne a Hercegovine: Bosnianski moslimovia verzus Bosnianski Chorváti (v zanedbateľnej miere) Srbi v spojení s Chorvátmi verzus Bosnianski moslimovia (len v prípravnej fáze) Bosnianski Chorváti verzus Bosnianski Srbi Bosnianski moslimovia verzus Bosnianski Srbi (V rámci vojny v Bosne najhlbšia miera nepriateľstva) Chorváti v spojení s moslimami (Bosniakmi) verzus Srbi. V Srbsku: Srbi verzus kosovskí Albánci V Macedónsku etnickí Albánci verzus Macedónci Zo zahraničných mocností sa v konflikte vojensky angažovalo NATO a predovšetkým USA. Ich primárnou úlohou bolo zabezpečiť mierový proces, použili však aj silové prostriedky. Fakticky stáli na strane nepriateľov Srbska. V kosovskej fáze vojny bombardovali Srbsko, aby ho tak prinútili ku kapitulácii. V konflikte sa diplomaticky angažovalo aj Rusko, ktoré stálo prevažne na strane Srbska. V náboženskej rovine: katolíci verzus pravoslávni Srbi (sú prevažne pravoslávni) verzus Chorváti (sú prevažne katolíci) Srbi verzus Slovinci (sú prevažne katolíci) kresťania verzus moslimovia Srbi verzus Bosniaci (sú prevažne moslimovia) Srbi verzus kosovskí Albánci (sú prevažne moslimovia) Vojna zasiahla prakticky každý štát Juhoslávie. Najpostihnutejšou sa stala Bosna a Hercegovina, po nej Chorvátsko a Srbsko. Relatívne najmiernejšie konflikty postihli Severné Macedónsko a Slovinsko. Na všetkých stranách si vojna vyžiadala vyše 130 000 obetí. Najviac obyvateľov zomrelo na území Bosny a Hercegoviny, kde boli najťažšie aj materiálne a infraštruktúrne škody. Z etnického hľadiska bolo najviac mŕtvych medzi Bosniakmi.


Stanfordský väzenský experiment

Context: Vzbura už na druhý deň Väzňom sa ich situácia prestala páčiť, nechceli pochopiť zmenu správania sa ich kolegov v roli dozorcov a na protest si strhli sieťky a čísla a zabarikádovali sa v celách. Dozorcovia nastolili poriadok odohnaním väzňov od dverí hasiacimi prístrojmi. Potrestali ich: Väzňov vyzliekli, vybrali z ciel postele. Vodcov vzbury zavreli na samotke. A aby rozbili väzby medzi väzňami, vytvorili celu privilegovaných väzňov, ktorí sa do vzbury nezapojili. Prostredníctvom lepšieho jedla a o niečo dôstojnejších podmienok nebúriacich sa väzňov odmenili (mohli napr. používať WC, na rozdiel od svojich kolegov v obyčajných celách, kde na podobné účely slúžilo vedro a kde sa šíril obrovský zápach). Potom začali presúvať niektorých ľudí zo samotky do privilegovanej cely a naopak, vytvárali zdanie, že niektorí väzni s nimi spolupracujú (hoci to pravda nebola). V dôsledku toho sa väzni začali vzájomne upodozrievať a prestali si dôverovať.


Bitka o Bagdad (2003)

Context: Rabovanie Zvládnutie bezpečnostnej situácie v hlavnom meste sa ukázalo byť problematické. Prakticky ihneď po páde vlády došlo k rabovaniu. Vykradnuté boli vládne paláce či vládne úrady, ale aj kritické prvky civilnej infraštruktúry. Z nemocnice Jarmuk bolo ukradnuté všetko od postelí po zdravotnícky materiál. Ďalšia mestská nemocnica sa rozhodla zorganizovať vlastnú obranu za pomoci miestnych civilistov aby bola schopná udržať sa v prevádzke. Vykradnuté bolo Iracké národné múzeum, Saddámovo umelecké centrum, Bagdadská univerzita, päťhviezdičkové hotely al-Rašíd, al-Mansúr a Babel, obchody, továrne či ambasády. Znepokojenie vzbudili najmä krádeže časti zo 170 000 artefaktov uskladnených v národnom múzeu, ktoré sa po vojne podarilo čiastočne opäť zhromaždiť. Niektoré škody sú už ale nevratné. 14. apríla zničili vandali v Irackej národnej knižnici rukopisy staré 7 000 rokov. Osem dní po dobytí mesta žilo v bagdadskej ZOO len 35 zo 700 zvierat.


Prvá vojna v Čečensku

Context: Bojové operácie Hoci spočiatku reagovalo vedenie v Moskve na situáciu v Čečensku pomerne vlažne (hlavne kvôli mnohým iným problémom novovzniknutej Ruskej federácie), po vzrastajúcom napätí na čečensko-ruských hraniciach sa prezident Boris Jeľcin rozhodol obnoviť federálnu kontrolu nad regiónom. Už 1. decembra 1994 začali ruské sily s intenzívnym bombardovaním Čečenska a 11. decembra priamo vstúpili na jeho územie aj pozemné vojská. Počiatočná ruská ofenzíva bola pomerne rýchla a vyvrcholila zničujúcim bojom o hlavné mesto Groznyj, ktoré ruské vojská po ťažkých pouličných bojoch definitívne dobyli v marci 1995 (kontrolu nad centrom mesta však prevzali už 19. januára). Keď sa však ruské federálne sily pokúsili získať kontrolu aj nad hornatými časťami krajiny, narazili na silný partizánsky odpor čečenských povstalcov, ku ktorým sa navyše začalo pridávať aj mnoho zahraničných islamských bojovníkov, ktorí vnímali konflikt hlavne ako náboženskú záležitosť. Ruský vrtuľník zostrelený čečenskými militantmi Počas vojny bolo zaznamenaných mnoho prípadov ťažkého porušovania ľudských práv a páchania vojnových zločinov, a to ako ruskými tak aj čečenskými povstaleckými silami. Ruské sily boli veľmi kritizované pre časté bombardovanie civilných oblastí, ale aj pre násilnosti páchané voči civilnému obyvateľstvu, obzvlášť v odľahlých horských oblastiach. Za jeden z ich najhorších vojnových zločinov počas konfliktu sa považuje usmrtenie minimálne 103 civilistov pri dobýjaní dediny Samaški zo 7. apríla 1995. Čečenskí povstalci zas boli často obviňovaní z mučenia a vraždenia zajatých ruských vojakov, neskôr sa začali uchyľovať aj k terorizmu proti ruským civilistom. Známa je rukojemnícka kríza z júna 1995, keď čečenský poľný veliteľ Šamiľ Basajev so svojimi militantmi obsadil nemocnicu v meste Buďonnovsk a zobral viac ako 1500 ľudí za rukojemníkov, z nich vyše 120 zahynulo. K podobnej závažnej rukojemníckej kríze došlo aj v januári 1996, keď čečenskí militanti pod vedením Salmana Radujeva (zať Džochara Dudajeva) obsadili dagestanskú dedinu Kizľar (viac ako 2000 rukojemníkov).


Arménska genocída

Context: Inšpirácia pre nacistov Nie je náhodou, že nacisti pri príprave židovského holokaustu za predlohu zvolili ten arménsky. Základný cieľ bol rovnaký a prostriedky tiež (Turci zriadili 25 koncentračných táborov a vymysleli pochody smrti). Keď v septembri 1915 poslal turecký minister vnútra inštrukcie na tému čo robiť s Arménmi, zneli takmer rovnako ako rozkazy, ktoré boli neskôr vydávané jednotkám SS. : Heinrich Himmler: „Ich existencia musí byť ukončená, je nevyhnutné prijať ľubovoľne tvrdé opatrenia, nesmie sa brať ohľad na vek či pohlavie ani na akékoľvek morálne zábrany.“ Turci tiež spočítali, koľko Arménov sa vojde do „dobytčákov“. Bolo ich presne 90 a rovnaký počet väzňov vozili i vozne v Tretej ríši. V sýrskej púšti sú komplexy podzemných jaskýň. Turci do nich najprv Arménov nahnali, potom pri vstupe založili ohne a následný dym a popol postupne všetkých v jaskyni udusili. Boli to primitívne, prvé plynové komory.


Iránsko-iracká vojna

Context: Dôsledky vojny Straty na životoch a škody na hospodárstve, ktoré spôsobila vojna boli zdrvujúce. Západné zdroje odhadujú, že zomrelo takmer 400 000 ľudí, z čoho asi štvrtinu tvorili Iračania. Podľa odhadov vojna stála Irak 452 miliárd a Irán 644 miliárd USD. V období medzi ukončením bojov a irackou inváziou do Kuvajtu v auguste 1990 boli podniknuté rôzne pokusy o dosiahnutie trvalého zmierenia. Irak si však pri jednaniach dával na čas, predovšetkým preto, že by sa dospelo k záveru, že vojnu rozpútal Irak. 15. augusta 1990 dva týždne po obsadení Kuvajtu, Saddám náhle ponúkol Iránu, aby s Irakom uzavrel dohodu, ktorej obsahom bude naplnenie rezolúcie č. 598 a obnovenie alžírskej zmluvy z roku 1975. Tým vlastne verejne priznal, že celá vojna bola nezmyselná. Vysoké Iracké dlhy znemožňovali prechod od vojenského stavu k mierovému hospodáreniu. Navyše Irak každoročne nakupoval potraviny najmenej za 3 miliardy dolárov. Na začiatku 90. rokov Irak dovážal tovar za 11 miliárd USD. Po vojne sa však stalo niečo, čo očakával málokto – Irak sa stal po vojenskej stránke oveľa silnejšou krajinou, ako bol v r. 1980. Irak do konca vojny stihol vybudovať výkonný vojenský priemysel. V rokoch 1989 – 90 už rozsah zbrojnej výroby začal na medzinárodnej scéne budiť znepokojenie. Irak totiž produkoval chemické zbrane a nebol tak ďaleko od toho kedy sa mu podarí získať vybavenie pre výrobu nukleárnych zbraní. Dôležité komponenty Iraku dodávali západoeurópske a americké firmy. Novovzniknuté Ministerstvo priemyslu a vojenskej industrializácie (1988) umožňovalo vláde účinnejšie ovládať najdôležitejšie sektory priemyslu. Aby sa Saddám poistil proti eventualite, že by sa mohla objaviť autorita, ktorá by mu mohla konkurovať, dôstojníci podozriví zo „zrady“ boli popravení. Úspešní velitelia boli zase často odvolaní z funkcie, alebo prevelení, aby svojimi úspechmi neohrozili Saddámovu pozíciu. Skupina ľudí, o ktorú sa pri uplatňovaní svojej moci počas vojny a po nej opieral, však tvorili takmer výhradne členovia jeho rodiny. Ministri novej vlády, vymenovanej v rokoch 1987 a 1988 boli väčšinou ľudia, ktorí predtým pracovali v prezidentovej súkromnej kancelárii. V počiatočných rokoch vojny sa vláda snažila podporovať rozvoj privátneho kapitálu a primeť niektoré firmy, aby sa zamerali na podnikanie v oblasti ľahkého a stredného priemyslu. Boli zavedené opatrenia zvýhodňujúce hlavne poľnohospodárov s cieľom obmedziť dovoz potravín. Došlo k privatizácii štátnych podnikov a predaju štátnych fariem. Súkromným podnikateľom bol povolený export za predpokladu, že 60 % výnosu prevedú späť do Iraku. Štát podporoval investície z arabských krajín. Taktiež bola predaná väčšina štátnych čerpacích staníc, automobilových opravovní, supermarketov a hotelov. Mnohé z týchto opatrení boli vítané a viedli k vyššej výkonnosti hospodárstva. Kombinácia deregulácie cien a uvoľnenie byrokratického aparátu bola snahou režimu získať si nových prívržencov medzi príslušníkmi strednej triedy a v armáde. Pôsobením týchto trendov naďalej narastal kult osobnosti prezidenta. Národné zhromaždenie malo jedinú funkciu, a to fungovať ako ďalší orgán „zastupujúci“ vedenie režimu. Malo právomoc kritizovať prácu ministrov a úradníkov a za istých okolností možnosť hlasovať o ich odvolaní. Hlasovanie malo navonok budiť dojem, že o osude úradníkov nerozhoduje prezident, ale vôľa ľudu. Rozdelenie moci v Iraku však zostalo nemenné. Politická demokratizácia, ktorú mal režim na mysli, nemala znamenať podstatnú transformáciu politického systému. Keby sa rozvážne hospodárilo, bol by úzkostlivo strážený rozsah dovozu a obmedzovali sa vládne výdaje, iracké hospodárstvo by určite čakalo postupné oživenie. Zúfalá finančná situácia Iraku tak bola skôr obrazom priorít Saddáma – vysoké výdaje na armádu, stavba pamätníkov a nového prezidentského paláca ako objektívnych skutočností. Objem použitých zbraní v ks Rok Zbraň Irak Irán 1980 Obrnené transportéry 2700 1740 1987 Obrnené transportéry 4500 1000 1980 Bojové lietadlá 332 445 1987 Bojové lietadlá 500+ 65 1980 Vrtuľníky 40 500 1987 Vrtuľníky 150 60 1980 Delostrelectvo 1000 1000+ 1987 Delostrelectvo 4000+ 1000+ Objem nákupov zbraní Iránu počas panovania šáha Krajina Špecifikácia Opis Odoslanie Cena za kus Spojené kráľovstvo Veľkej Británie Chieftain Tank 1972 – 1978 800000 USA M60 Tank 1969 – 1978 460000 USA M47 Tank do 1978 400000 USA M24 Tank do 1978 100000 USA M113 Obrnený transportér do 1978 400000 USA McDonnell F-4 Bojové lietadlo 1968 – 1978 180000 USA Northrop F-5 Bojové lietadlo 1965 – 1978 221000 USA Grumman F-14 Bojové lietadlo 1975 – 1978 79000 USA Lockheed C-130 Dopravné lietadlo 1965 – 1978 56000 USA Lockheed P-3 Námorné prieskumné lietadlo 1973 – 1978 4000 USA Boeing KC-135 Cisternové lietadlo 1973 – 1978 10000 USA Sikorsky S-65 Dopravný vrtuľník 1973 – 1978 18000 USA Boeing-Vertol CH-47 Dopravný vrtuľník 1971 – 1978 16000 USA Bell UH-1 Vrtuľník 1972 – 1978 287000 USA Bell AH-1 Vrtuľník 1972 – 1978 202000 USA Bell 206 Vrtuľník 1968 – 1978 140000 ZSSR BTR-50 Obrnený transportér do 1978 300000 ZSSR BTR-60 Obrnený transportér do 1978 400000


Ľubotín

Context:
 Dom nádeje Ľubotín coord
 Dom nádeje je situovaný na okraji obce Ľubotín  v pomerne veľkom svahu v areáli jestvujúceho cintorína na pozemku prístupnom zo štátnej cesty. Jedná sa o monolitický jednopodlažný objekt nepravidelného štvorcového pôdorysu s kombinovanou šikmou strechou vychádzajúcou zo základného ihlana. Zo všetkých strán ihlanu vychádzajú rovnostranné sedlové strechy s jemným členením. Vstup do objektu je riešený krytým závetrím cez zádverie priamo do smútočnej siene. Východ z nej je z pravej strany, priamo k vstupu na cintorín. Na ľavej strane je samostatný vstup do bočnej miestnosti a do sociálnych zariadení. Miestnosť s chladiacim zariadením sa nachádza v ľavej zadnej časti. Veľký dôraz pri návrhu smútočnej siene bol kladený na čelnú stenu ktorej dominantou je veľký drevený kríž. Dom nádeje Ľubotín bol požehnaný 7. 12. 2005. So stavbou sa začalo v roku 2004.


Ľutov

Context: Introduction  Ľutov je obec na Slovensku v okrese Bánovce nad Bebravou. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Dedinská zvonica, drevená ľudová stavba na pôdoryse štvorca. Nachádza sa tu barokový zvon z roku 1763.


Ľubotín

Context: Občianska vybavenosť  Dom nádeje Ľubotín Dom nádeje je situovaný na okraji obce Ľubotín v pomerne veľkom svahu v areáli jestvujúceho cintorína na pozemku prístupnom zo štátnej cesty. Ide o jednopodlažný objekt nepravidelného štvorcového pôdorysu s kombinovanou šikmou strechou vychádzajúcou zo základného ihlana. Zo všetkých strán ihlanu vychádzajú rovnostranné sedlové strechy s jemným členením. Vstup do objektu je riešený krytým závetrím cez zádverie priamo do smútočnej siene. Východ z nej je z pravej strany, priamo k vstupu na cintorín. Na ľavej strane je samostatný vstup do bočnej miestnosti a do sociálnych zariadení. Miestnosť s chladiacim zariadením sa nachádza v ľavej zadnej časti. Veľký dôraz pri návrhu smútočnej siene bol kladený na čelnú stenu ktorej dominantou je veľký drevený kríž. Dom nádeje Ľubotín bol požehnaný 7. 12. 2005. So stavbou sa začalo v roku 2004.


Gaboltov

Context: Introduction  Gaboltov je obec na Slovensku v okrese Bardejov. Každoročne sa tu uskutočňuje púť ku sv. bohorodičke Panne Márii (tzv. Gaboltovský odpust).


Krasice

Context: Miestne pamiatky  Kostol svätého Jozefa Stará hasičská zbrojnica Pomník padlým a zomrelým vojakom Pôvodný cintorín


Kostol svätého Mikuláša (Stará Ľubovňa)

Context: Architektúra kostola Kostol je trojloďová stavba s východne orientovanou svätyňou. Jeho barokový interiér ukrýva niekoľko umeleckých diel, ako víťazný oblúk z konca 13. storočia, neskorogotickú kamennú krstiteľnicu, sochu „Madona z Ľubovne“ z roku 1360, gotické pastofórium, či neskorogotické náhrobné dosky. Historicky cenný je aj hlavný barokový oltár sv. Mikuláša – biskupa, bočné oltáre a plastika Oplakávanie Krista. Zaujímavosťou sú dosiaľ nepreskúmané krypty pod kostolom.


Šútovce

Context: Pamiatky  kaplnka Nepoškvrneného srdca Panny Márie z roku 1908 (Dolné Šútovce kaplnka Panny Márie z roku 1920 (Horné Šútovce) kaplnka Sedembolestnej Panny Márie z 19. storočia budova Kultúrneho domu, predtým miestna ľudová škola, postavená asi v roku 1890


Žárová

Context: Kultúrne pamiatky V katastri obce sú evidované tieto kultúrne pamiatky: Kostol sv. Martina - zrubový jednoloďový kostol z roku 1611; k areálu patrí ďalej: Náhrobok (na cintoríne) - kamenárska práca zo začiatku 19. storočia, v súčasnej dobe opretý o stenu


Ľubotice

Context: Introduction  Ľubotice sú obec na Slovensku v okrese Prešov. Patrí k nim aj miestna časť Šarišské Lúky.


Ľubotín

Context: Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Rímskokatolícky kostol mena Panny Márie, jednoloďová neorománska stavba s polygonálnym ukončením presbytéria a predstavanou vežou, z roku 1905. Interiér je zaklenutý pruskými klenbami. Nachádza sa tu neogotický oltár s obrazom Panny Márie stojacej na hlave hadovi a sochami sv. Jozefa s Ježišom v náručí a sv. Anny s malou Máriou. Na empore je umiestnený jednomanuálový organ z roku 1906. Fasády sú hladké s polkruhovo ukončenými oknami. Veža je členená kordónovou rímsou a ukončená ihlancovou helmicou. V spodnej časti veže je neorománsky ústupkový portál. Súbor:Ľubotín S1.jpg|Kostol mena Panny Márie Súbor:Lubotinsky kostol.JPG


Ľubotín

Context: Introduction  Ľubotín je obec na Slovensku v okrese Stará Ľubovňa.


Ľubotice

Context: Obecné symboly Každá obec, v ktorej sa časom vyvinula nejaká administratívna činnosť, snažila sa signovať svoje písomnosti vlastným znakom a pečaťou. Bol symbolom vyjadrujúcim jej určité individuálne špecifiká odlišujúce ju od ostatných obcí. Ľubotice patria k tým 700 obciam na Slovensku, ktoré si za pečatný znak zvolili mariánske patrocínium, a to miestneho rímskokatolíckeho kostola z roku 1806, t. j. Narodenia Panny Márie. Súčasné symboly obce Ľubotice sú erb, pečať a vlajka, od ktorých je odvodená aj zástava a štandarda starostu. Pečať Historická pečať Ľubotíc je v Altenburskej zbierke pečatí (fond Šariš) z Maďarského štátneho archívu v Budapešti. Na kruhovej pečati s kruhopisom N.P.M.K (ellemes) 188? Je zobrazená od pása nahor Panna Maria v náručí s malým Ježišom. Erb Autorkou výtvarného spodobenia erbu Ľubotíc je akad. maliarka Anna Gregorová.


Detské mestečko

Context: Introduction Areál detského mestečka Rodinný dom v detskom mestečku Vianoce v Detskom mestečku v jednej zo 17 rodín Detský domov s areálom tzv. Detské mestečko je areál pozostávajúci z 36 objektov v Zlatovciach, dnešnej miestnej časti Trenčína. Návrh na vytvorenie Detského mestečka vznikol v roku 1965, otvorenie bolo v roku 1974 .


Mankovce

Context: Občianska vybavenosť V obci sa nachádza pohostinstvo, knižnica, futbalové ihrisko a moderný rímskokatolícky kostol Ružencovej Panny Márie z roku 1968, už sa tu nenachádza základná škola.


Lazy pod Makytou

Context: Šport V blízkosti obce sa nachádzajú dve lyžiarské strediská - ski Čertov a ski Kohútka.


Kolárovice

Context: Občianska vybavenosť  Kultúrny dom - centrum Kultúrny dom vznikal postupne, najprv v roku 1955 bola vybudovaná Požiarna zbrojnica, nadstavaná kultúrna miestnosť. Posledná rekonštrukcia priniesla zatraktívnenie vzhľadu. Slúži na rôzne kultúrne podujatia, predstavenia, svadobné oslavy.


Detské mestečko

Context: Detské mestečko vo faktoch, dátumoch a číslach  V roku 1965 Okresný národný výbor pod vedením Š. Reháka v Trenčíne vyšiel s iniciatívou vybudovať Detské mestečko. Funkcionári okresu si prezreli zariadenie pre opustené deti vo Fóte v Maďarskej ľudovej republike. 12. január 1966 - definitívne rozhodnutie o výstavbe Detského mestečka v Zlatovciach 21. december 1968 - položenie základného kameňa Detského mestečka (pamätná tabuľa na túto udalosť sa nachádza na rohu budovy Základnej školy oproti vrátnici) Autori projektu Detského mestečka: Ing. arch. Peter Brtko – ako vedúca osobnosť Ing. arch. Ľudovít Režucha Projektovú štúdiu vypracoval: Ústav pre vývoj a projektovanie školských a kultúrnych zariadení v Bratislave Výstavbu realizovali: Pozemné stavby Trnava Plocha areálu Detského mestečka: 11,6 ha V roku 2013 k 40. výročiu založenia Detského mestečka vyšla podnecujúca publikácia z názvom Rodinné príbehy bez rodín (Autor Branislav Ladický) V roku 2018 na podnet bývalých odchovancov zapísané do ústredného zoznamu Národných kultúrnych pamiatok Slovenskej republiky V roku 2023 k 50. výročiu založenia Detského mestečka vyšla ďalšia knižka z názvom Detské mestečko v obrazoch Odobrenie začiatku výstavby prišlo u nás v čase určitej demokratizácie našej spoločnosti. Je možné, že i v inom čase by príslušné orgány asi ťažko súhlasili s takou investíciou pre tieto deti. Tomuto nasvedčuje i fakt, že ďalšie Detské mestečko sa už ani nezačalo stavať, ani projektovať. Výstavba Detského mestečka sa uskutočnila na 2 etapy. K 1. septembru 1973 bola do prevádzky uvedená 18-triedna základná škola plus tri oddelenia školskej družiny, materská škôlka, zdravotné stredisko, školská jedáleň, viacúčelová sála, objekt vedenia Detského mestečka a prvých 8 rodinných buniek. Telocvičňa a bazén boli dané do prevádzky v decembri 1973. Ostatné rodinné bunky boli ukončené k 1. augustu 1974. Prvé obsadenie manželských dvojíc bolo takéto: Rodina Štofková, Kravcová, Gregušová, Hegedušová, Krajčíková, Bazalová, Špernogová, Gubárová, Lančaričová, Lissníková, Hagarová, Slotová, Miščiková, Križanová, Jankovská, Gogorová a od roku 1975 Gomolová. K 1. januáru 1972 bol menovaný do funkcie riaditeľ Detského mestečka pán Štefan Rehák a PaedDr. Viktor Chovanec, CSc. za riaditeľa Základnej školy v Detskom mestečku. Potom boli prijatí prví zamestnanci (šofér, hospodár, energetik, vedúca ekonomicko-správneho úseku). V tomto čase až do otvorenia Detského mestečka bol dotvorený vnútorný poriadok Detského mestečka, koncepcia výchovy v rodinných bunkách, kritéria pre výber manželských dvojíc do rodinných buniek, kritéria na naplnenie Detského mestečka deťmi. Detské mestečko vzniklo ako alternatíva klasických detských domovov v 70. rokoch minulého storočia - ako detský domov rodinného typu, kde sa o skupinu detí bez rodičov staralo 17 manželských dvojíc. Táto idea sa, žiaľ, nezachovala a v roku 2005 bolo vládou M. Dzurindu (SDKU), vtedajšou Ministerkou práce soc. vecí a rodín Ivetou Radičovou (SDKU) a silnou mohutnou podporou Jozefa Mikloška ml. z nadácie Úsmev ako Dar zrušené. Detské mestečko v Zlatovciach, ktoré je dnes súčasťou Trenčína, sa stalo Národnou kultúrnou pamiatkou SR. Išlo o iniciatívu bývalých odchovancov a ich podporovateľov. Tento Detský domov vzniklo pred viac ako 40 rokmi. Podávateľom bol Mgr. Branislav Ladický, ktorý v domove prežil kus svojho života (1990 - 2008) .


Ľubotín

Context: Dejiny Najstaršia správa o dedine je z roku 1330, keď jej farárom bol Štefan de Lubentin. Sídlisko však jestvovalo dávno predtým. Svedčí o tom skutočnosť, že potok Ľubotín (Lybicin, Lybethin, Lubetin), ktorý bol odvodený od názvu sídliska, sa uvádza pri vymedzení majetkov šľachtica Rikolfa a jeho syna Spišskou kapitulou v rokoch 1287, 1296, 1302 a v listine kráľa Karola Róberta z roku 1312, ktorou daroval západnú časť doliny Ľubotínky Rikolfovi. Listiny však dedinu menovite neuvádzajú. Stará dedina jestvovala už pri donácii majetku Kamenica. Podľa metácie ľubotínsky majetok východne od potoka koncom 13. storočia patril panstvu Kamenica. V písomnostiach zo 14.-16. storočia sa vyskytuje vo viacerých fonetických obmenách pod názvom Ľubotín. Staroslovenský názov /od Ľubota/ a rozvinutosť dediny svedčia o tom, že Ľubotín patrí k najstarším slovenským dedinám na okolí jestvujúcim pred 11. storočia. Umiestnenie strážnej družiny Polovcov koncom 11. storočia a vznik Plavča predpokladá staršie dediny, akými v jeho susedstve boli Ľubotín a Plavnica. Dedina začiatku 14. storočia zrejme spustla. V 1. polovici 14. storočia z iniciatívy feudálnych pánov sa usadili noví usadlíci so šoltýsom (dokladá to jeho existencia v roku 1349) na základe zákupného-nemeckého práva. Šoltýsi v dedine pôsobili do polovice 16. storočia. V dedine bol začiatkom 14. storočia kostol, ktorý jestvoval v 15. a pravdepodobne aj v 16. storočí. Od 13. do polovice 16. storočia bola nepretržite vo vlastníctve šľachticov z Kamenice, neskôr Dežofiovcov ako majetková súčasť kamenického panstva. Roku 1427 boli sedliacke domácnosti zdanené od 17 port. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, ďalší stratili pozemky a stali sa želiarmi. V roku 1600 sídlisko pozostávalo z 12 poddanských domov, mlyna, školy, kostola a fary. Koncom 16. storočia Ľubotín bol stredne veľkou dedinou výlučne s poddanským obyvateľstvom. Roku 1787 mala 59 a roku 1828 75 domov. Bol tu soľný sklad a prístavište pre plte. 1.5.1873 obec získala železničné spojenie otvorením prevádzky na železnici Prešov-Orlov. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, chovom dobytka, tkaním, furmankou a obchodovali s obilím. Aj po roku 1918 zostali pri tradičných zamestnaniach. V obci boli píly a vyhne. 17. augusta 1944 partizáni vyhodili do povetria železničný most. Obec bola oslobodená 22.1.1945. Revolučný národný výbor bol utvorený 9.2.1945 – predseda Michal Diňa, podpredseda Ján Dvorščák, tajomník Jozef Hoclár. Vo voľbách 1946 zvíťazila DS, z 393 hlasov získala 358, KSS 33, Strana práce 1. JRD založené v roku 1951, prešlo k ŠM Lipany, od 1970 hospodárstvo patrilo k ŠM Stará Ľubovňa, po delimitácii ŠM 31.12.1975 JRD Ľubotín. Roku 1969 bola k obci pričlenená osada Podpila, vyčlenená z obce Plaveč. Po oslobodení postavená základná škola (1958), materská škola (1974), zdravotné a obchodné stredisko, budova obecného úradu (1990), športový štadión (1992), pošta, budova VEZ, Vzorodev, budova polície, nové komunikácie, autobusové nástupište, bytové jednotky, rodinné domy, uskutočnená regulácia potoka a ďalšie stavby.


Ľutina

Context: Školstvo  Základná škola v Ľutine zabezpečuje výchovno-vzdelávací proces pre žiakov z dedín Olejníkov, Ľutina a Jakovany. História školy Škola bola dostavaná v roku 1961 a v školskom roku 1961/62 začala svoju prevádzku. Škola nadobudla 1. júla 2002 právnu subjektivitu a zriaďovateľom sa stal Obecný úrad v Ľutine. V roku 2009 bola uskutočnená celková rekonštrukcia školy. Charakteristika školy Škola zabezpečuje vyučovací proces pre 150 žiakov. V budove sa nenachádza telocvičňa; škola má športový areál, multifunkčné ihrisko, dve počítačové učebne a odbornú učebňu fyziky. Všetky potrené informácie (učitelia, zoznam krúžkov, rozvrhy, internetová žiacka knižka) sú k nahliadnutiu na webovej stránke školy. Vedenie školy riaditeľ školy: Mgr. Sciranka Ján Pravidelné podujatia Každoročne sa vydajú štyri čísla školského časopisu Ľutinkáč. Organizujú sa školské náučné exkurzie, poznávacie výlety, uskutočňuje sa futbalový turnaj.


Šmigovec

Context: Pamiatky V obci sa nachádza drevený gréckokatolícky Chrám Nanebovstúpenia Pána z roku 1755, ktorý je Národnou kultúrnou pamiatkou. Ten je v súčasnosti zrekonštruovaný, ale na bohoslužby sa využíva nový chrám rovnakého zasvätenia, ktorý bol vybudovaný v roku 1995. Pôvodný drevený chrám mal byť premiestnený do obce Ľutina, čo však predstavitelia obce Šmigovec nakoniec odmietli. File:Šmigovec, cerkiew, widok z zachodu.jpg File:Wooden church Šmigovec.jpg


Bodíky

Context: Občianska vybavenosť V obci je rímskokatolícka kaplnka Božského Srdca Ježišovho a moderný kostol Nepoškvrneného Srdca Panny Márie z roku 1991.


Ľubotín

Context: Polohopis Obec leží na križovatke ciest medzi Prešovom, Bardejovom a Starou Ľubovňou. Je vzdialená asi severozápadne od Prešova. Časti obce Jarková, Železničiarska, Hlavná, Kapacká, Majne, Hliník, Školská, Na rovni, Vodné toky Obcou preteká rieka Ľubotínka, ktorá sa pár kilometrov ďalej vlieva do rieky Poprad.


Ľubotín

Context: Najstaršia správa o dedine je z r. 1330, keď jej farárom bol Štefan de Lubentin. Sídlisko však jestvovalo dávno predtým. Svedčí o tom skutočnosť, že potok Ľubotín /Lybicin, Lybethin, Lubetin/, ktorý bol odvodený od názvu sídliska, sa uvádza pri vymedzení majetkov šľachtica Rikolfa a jeho syna Spišskou kapitulou v rokoch 1287, 1296, 1302 a v listine kráľa Karola Róberta z r. 1312, ktorou daroval západnú časť doliny Ľubotínky Rikolfovi. Listiny však dedinu menovite neuvádzajú. Stará dedina jestvovala už pri donácii majetku Kamenica. Podľa metácie ľubotínsky majetok východne od potoka konc. 13. st. patril panstvu Kamenica. V písomnostiach zo 14. – 16. st. sa vyskytuje vo viacerých fonetických obmenách pod názvom Ľubotín. Staroslovenský názov /od Ľubota/ a rozvinutosť dediny svedčia o tom, že Ľubotín patrí k najstarším slovenským dedinám na okolí jestvujúcim pred 11. st. Umiestnenie strážnej družiny Polovcov konc. 11. st. a vznik Plavča predpokladá staršie dediny, akými v jeho susedstve boli Ľubotín a Plavnica. Dedina zač. 14. st. zrejme spustla. V 1. pol. 14. st. z iniciatívy feudálnych pánov sa usadili noví usadlíci so šoltýsom /dokladá to jeho existencia v r.1349/ na základe zákupného-nemeckého práva. Šoltýsi v dedine pôsobili do polovice 16. st. V dedine bol zač. 14. st. kostol, ktorý jestvoval v 15. a pravdepodobne aj v 16. st. Od 13. st. do polovice 16. st. bola nepretržite vo vlastníctve šľachticov z Kamenice, neskôr Dežofiovcov ako majetková súčasť kamenického panstva. R. 1427 boli sedliacke domácnosti zdanené od 17 port. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, ďalší stratili pozemky a stali sa želiarmi. V r. 1600 sídlisko pozostávalo z 12 poddanských domov, mlyna, školy, kostola a fary. Koncom 16. st. Ľubotín bol stredne veľkou dedinou výlučne s poddanským obyvateľstvom. R. 1787 mala 59 a r. 1828 75 domov. Bol tu soľný sklad a prístavište pre plte. 1. 5.1873 obec získala železničné spojenie otvorením prevádzky na železnici Prešov-Orlov. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom, chovom dobytka, tkaním, furmankou a obchodovali s obilím. Aj po r. 1918 zostali pri tradičných zamestnaniach. V obci boli píly a vyhne. 17. augusta 1944 partizáni vyhodili do povetria železničný most. Obec bola oslobodená 22. 1.1945. Revolučný národný výbor bol utvorený 9. 2.1945 – predseda Michal Diňa, podpredseda Ján Dvorščák, tajomník Jozef Hoclár. Vo voľbách 1946 zvíťazila DS, z 393 hlasov získala 358, KSS 33, Strana práce 1. JRD založené r.1951, prešlo k ŠM Lipany, od 1970 hospodárstvo patrilo k ŠM Stará Ľubovňa, po delimitácii ŠM 31.12.1975 JRD Ľubotín. R. 1969 bola k obci pričlenená osada Podpila, vyčlenená z obce Plaveč. Po oslobodení postavená základná škola /1958/, materská škola /1974/, zdravotné a obchodné stredisko, budova obecného úradu /1990/, športový štadión /1992/, pošta, budova VEZ, Vzorodev, budova polície, nové komunikácie, autobusové nástupište, bytové jednotky, rodinné domy, uskutočnená regulácia potoka a ďalšie stavby.


Nižný Klátov

Context: Politika Starostovia obce: od 2005 do 2008: Rastislav Bernát od 2008 do 2011: Marta Štefanová od 2011 do 2014: Mgr. Ing. Marcela Jokeľová od 2014 do 2018: Mgr. Ing. Marcela Jokeľová od 2018 Ing. Gabriela Staníková Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Michala, jednoloďová neogotická stavba s polygonálne ukončeným presbytériom a predstavanou vežou z rokov 1930-1931. Fasády kostola sú členené opornými piliermi. Okná so šambránami sú polkruhovo ukončené. Veža s trojuholníkovou korunnou rímsou je ukončená ihlancovou helmicou. Pravidelné podujatia V obci Nižný Klátov sa nachádza v chatárskej oblasti chata Klatovianka. Na tejto chate sa pravidelne v kulisách organizovali podujatia pre deti i dospelých. Tieto podujatia organizovalo Westernové akčné divadlo z Košíc. Juniáles – každoročné oslavy založenia obce.


Brzotín (hrad)

Context: Charakteristika Brzotín leží v Rožňavskej kotline na nive rieky Slaná. Obec sa spomína roku 1243 v donačnej listine, vznikla však na staršom osídlení – bukovohorské sídlisko v okolí Brzotínskej vyvieračky.


Ruská Volová

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1609. Obec založil Šoltýs s valašskými usadlíkmi v polovici 15. storočia na území humenského panstva. Najstarší písomný doklad o obci je z roku 1492. Rodákom z obce bol Fedor Hlavatý, kapitán zbojníckej družiny pôsobiacej v 15. storočí. Nachádza sa tu gréckokatolícky chrám (cerkev) z r. 1891.


Ploštín

Context: Polohopis Obec leží v Liptovskej kotline, pod výbežkami Nízkych Tatier. Katastrálne územie bývalej obce sa rozkladá medzi vrchmi Rohačka, Jamy (731,0 m n. m.), Ploštín (710,5 m n. m.) a Tretiny (675,9 m n. m.), na východe hraničí s mestskou časťou Iľanovo, na západe s Demänovou. Stred obce leží v nadmorskej výške 635 m n. m. Vodné toky a vodné plochy Obcou preteká potok Ploštínka v smere JZ - SV. Ulice Do cintorína Hlavná Malé pole Na kút Palesáky Podsádočné Rovná Tretiny Vŕšok Výhon Za školou Za ulicou


Ľubá

Context: Introduction  Ľubá je obec na Slovensku v okrese Nové Zámky. Polohopis Leží v juhovýchodnej časti Podunajskej pahorkatiny, v časti nazývanej Belianske kopce. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Jána Krstiteľa, jednoloďová neskorobaroková stavba s polkruhovým ukončením presbytéria a malou strešnou vežou, z druhej polovice 18. storočia. Presbytérium s polygonálnym vnútorným priestorom je zaklenuté valenou klenbou s lunetami. Loď je zaklenutá korýtkovou klenbou. Hlavný oltár s obrazom Jána Krstiteľa od K. Jakobeyho je z roku 1882. Fasády kostola sú členené segmentovo ukončenými oknami so šambránami. Veža vyrastá zo štítového priečelia s prelamovanou rímsou, je ukončená ihlancovou helmicou.


František Knapík

Context: Vzdelanie  19621971 ZDŠ Ľubotín 19711975 Gymnázium Sabinov 19751980 Vysoká škola lesnícka a drevárska - Drevárska fakulta, Zvolen


Hrbotín

Context: Introduction  Hrbotín bola pôvodne samostatná osada, ktorá postupne zanikala v 15. až 19. storočí. Jej katastrálne územie v roku 1496 pripadlo mestu Považská Bystrica. Tým sa nielen zväčšilo územie mesta smerom na juhozápad, ale zároveň sa katastrálne územie Beluše stalo jeho novým susedom. Názov stredovekej zaniknutej osady sa taktiež zachoval v chotárnom názve Hrbotina , na chotárnej mape Považskej Bystrice z roku 1889.


Ľubotín

Context:
 Kostol Mena Panny Márie
 Sakrálnou pamiatkou obce je jednoloďový rímskokatolícky kostol Mena Panny Márie z roku 1905 s predstavenou vežou. Kostol je napodobeninou románskeho slohu. Vnútornú časť kostola tvorí jedna loď na priečelí s oltárom, na ktorom vyniká obraz Panny Márie stojacej na hlave hadovi. Po bokoch obrazu sa nachádzajú sochy súvisiace s motívom obrazu. Po pravej strane obrazu je súsošie Svätého Jozefa s Ježišom v náručí. Po ľavej strane Svätá Anna (matka Panny Márie) s malou Máriou. Pýchou kostola je chór z historickým príšťalovým, jednomanuálovým orgánom, z roku 1906. V exteriéri kostola nad vchodom po bokoch, vo výklenkoch sa nachádzajú obnovené sochy Svätého Cyrila a Metoda.


Zwettelský oltár

Context: Opis V súčasnosti je len fragmentom rozmerného neskorogotického oltárneho celku. Je tvorený vyrezávaným dreveným reliéfom umiestneným dnes v neogotickej skrini. Reliéf zobrazuje nanebovzatie Panny Márie a bol pôvodne umiestnený v oltárnej skrini hlavného oltára vo Zwettli. Ďalšie časti oltára sa nezachovali, zobrazuje ich však stará perokresba. Stratené sú otváracie oltárne krídla, rozmerný nadstavec i pôvodná predella.


Zoznam najvyšších sôch Ježiša Krista

Context: Pozri aj  Zoznam najvyšších sôch Panny Márie


Kostol Zvestovania Pána (Gajary)

Context: Kaplnky  Nepoškvrneného Srdca Panny Márie z roku 1856 v roku 1889 prestavané rohové bašty (pôvodne z roku 1690) Božského Srdca Ježišovho Svätej rodiny Panny Márie Lurdskej Sv. Anny


Kiarov

Context: Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Kaplnka Panny Márie Ružencovej, pôvodne baroková prícestná kaplnka z 18. storočia, začiatkom 19. storočia doplnená o klasicistickú zvonicu. Stavba má hladké fasády, zvukové okná zvonice sú ukončené lomeným oblúkom.


Želešice

Context: Pamiatky  Kostol Nepoškvrneného počatia Panny Márie


Kostol Panny Márie Lurdskej

Context: Pozri aj  Kostol Panny Márie


Kostol Bom Jesus

Context: Šesť kaplniek krížovej cesty Kaplnka v blízkosti chrámu 1. kaplnka - posledná večera 2. kaplnka - Ježiš v Getsemanskej záhrade 3. kaplnka - Ježišovo zatknutie 4. kaplnka - bičovanie a korunovanie tŕňovou korunou 5. kaplnka - nesenie kríža 6. kaplnka - ukrižovanie


Kostol svätého Petra z Alkantary

Context: Zaujímavosti  Stratený oltár Panny Márie Skutočným skvostom neskorogotickej architektúry mohol byt oltár Panny Márie, ktorý sa dochoval len v torzoch, z dielne majstra Pavla z Levoče. Na jeho tvorbe sa podieľali ďalšie významné osobnosti, napr. Majster z Okoličného. V oltári dominovala centrálna socha Panny Márie, po stranách boli sošky sv. Barbory, sv. Kataríny, sv. Margita, ktoré sú dodnes dochované.


Kostol svätého Jána Nepomuckého (Kutná Hora)

Context: História Na návrhu kostola pracoval v rokoch 1734 – 1754 František Maxmilián Kaňka, výslednú podobu potom ovplyvnil sám Kilián Ignác Dientzenhofer. Stavba sa začala na sviatok sv. Jána Nepomuckého 16. mája 1734. Zo vzácnej výzdoby vyniká nástropná maľba stvárňujúcu legendu o Jánovi Nepomuckom od Josefa Jáchyma Redelmayera a Františka Xavera Palka. V postranných nikách priečelí sa nachádzajú sochy sv. Vojtecha a sv. Prokopa. V roku 1951 bola rímskokatolícka cirkev nútená kostol bezplatne prenajať mestu a kostol potom slúžil ako sklad civilnej obrany, požiarnej zbrojnice a skládka stavebného odpadu. Rekonštrukcia exteriéru prebiehala od roku 1980, v rokoch 1997 – 2000 bol reštaurovaný interiér.


Quai de Valmy

Context: Významné stavby  Novogotický kostol svätého Jozefa


Katolícky chrám svätej Kataríny

Context: Súčasnosť Rímskokatolíckej cirkvi bol kostol vrátený v roku 1992. Boli vykonané dôležité rekonštrukcie exteriéru a interiéru. Dnes sa v ňom pravidelne konajú rímskokatolícke bohoslužby v rôznych jazykoch (rusky, poľsky, francúzsky, anglicky).


Kostol svätej Anny (Oravská Lesná)

Context: Interiér Interiér kostola je vytvorený jedinečným spojením dreva, kameňa, muriva. Konštrukciu preklenutia tvorí krížová klenba so zalomeným poloblúkom, ktorá sa nachádza nad centrálnou časťou kostola. Je vyrobená z borovicového dreva, ktoré je bohato zdobené rôznymi ornamentmi, typickými pre danú dobu tohto regiónu. Spodná časť týchto trámov je rozšírená a ozdobená kvetinovými ornamentmi. Všetky trámy sú položené na stĺpoch, ktoré sú pravidelne rozmiestnené po obvode kostola. Stĺpy tvoria kamenné pätky s obdĺžnikovou základňou a taktiež kamenné hlavice lichobežníkového tvaru, do ktorých je vytesaný krížový ornament v tvare kruhu. Ich stredná časť je postavená z kamenného muriva. Nad hlavným vchodom je celodrevený chór, na ktorý sa vystupuje po schodisku z vnútra kostola. Viditeľné nosné ale aj nenosné časti chóru sú taktiež bohato zdobené kvetinovými vzormi. Vo svätyni kostola sa nachádza hlavný oltár. Zobrazuje sv. Annu so svojou dcérou Máriou. Po stranách sú sochy sv. Joachima, manžela sv. Anny a sv. Jozefa manžela P. Márie. Klenba svätyne je nižšia ako klenba hlavnej lode a úroveň jej podlažia je vyvýšená oproti úrovni ostatnej časti kostola. Tento výškový rozdiel sa prekonáva troma kamennými stupňami. V priečnej lodi, sa nachádzajú bočné oltáre. V severnej časti, pri vchode je oltár, ktorý bol premiestnený z pôvodného starého dreveného kostola. Jeho nosnú časť tvorí olejomaľba na plátne s výjavom sv. Anny s Máriou. Po jeho stranách sú sochy dvoch anjelov. Druhý bočný oltár je miestom Božieho hrobu. Zo vzácnejších diel uchovaných v kostole je potrebné spomenúť sochu nanebovzatej Panny Márie, ktorá je umiestnená v blízkosti bočného vstupu.


Kostol Nostra Signora del Sacro Cuore

Context: Prehliadka kostola Vcelku nenápadné hladké priečelie bez výrazných ozdôb, splývajúce s okolitou zástavbou, je členené horizontálnou rímsou na dve podlažia. Chrámový priestor však zaberá iba výšku prízemia; poschodie s trojicou rozetových okien obsahuje súkromné priestory pre rehoľníkov. Stavbu završuje malý trojuholníkový štít. Kostol má štvorcový pôdorys s troma širokými loďami oddelenými stĺporadiami. Z množstva pôvodného umeleckého vybavenia tu ostalo iba torzo – napr. renesančný chór z farebného mramoru a mramorové pozadie neobarokového hlavného oltára.


Kostol svätých Petra a Pavla (Barca)

Context: Súčasná architektúra  Exteriér Kostol pozostáva zo staršej svätyne, orientovanej na východ, z ktorej sa stáva bočná kaplnka a novšej prestavanej svätyne na sever. Priestorovo sa delí na svätyňupresbytérium, chrámovú loď, chrámovú predsieň a sakristiu. Polygonálne uzavretá bočná kaplnka pozostáva aj z oporných pilierov, ktoré vystupujú do exteriéru. Medzi piliermi sa nachádzajú tri úzke vysoké okná zakončené lomeným oblúkom. Otvor je ďalej dekorovaný neskorogotickou plamienkovou kružbou. Pôvodná gotická veža s neogotickou úpravou obsahuje kamenné štíty, lemované kraby a krížovú kyticu. Interiér Vedľajšia kaplnka, súčasť pôvodného kostola s gotickým pôvodom, má pôvodnú hviezdicovitú klenbu, raz vyžľabené rebrá s náznakom prelínania a rastlinné hlavice okrúhlych prípor. Presbytérium má tri lomené okná s pôvodne neskorogotickou plamienkovou kružbou. Medzi oknami sa nachádza nástenná maľba anjela s ochranným mečom a socha Panny Márie s dieťaťom. Sakristia na severnej strane kostola je zaklenutá valenou klenbou. Keď v rokoch 17571786 nastali opravy interiéru, pôvodný štýl kostola sa veľmi zmenil. Zachované ostali gotické okná a sanctuárium (oltár). Polygonálne zakončené presbytérium nového kostola, inšpirované gotikou pôvodnej stavby, má lomené okná a paprsčitú klenbu. Lunety sa zbiehajú v stene do prípor s polygonálnymi rastlinnými hlavicami. Loď nového kostola má kazetový betónový strop. Vonkajšia úprava je hladká okrem lomeného portálu, na ktorom je nástenná maľba Krista s ružicovým oknom so zasklením farebnou mozaikou. Ornamentovú výzdobu urobil maliar Štefan Fotta a obrazy namaľoval akademický maliar Mikuláš Jordán. Nástenná maľba Nástenná maľba vo vedľajšej kaplnke zobrazuje archanjela Michaela s mečom v ruke. Názov diela je Quis ut Deus? ( Kto je ako Boh? ). Archanjel Michael je najznámejším archanjelom, ktorý sa spomína v Biblii. Uznáva ho kresťanská, židovská aj islamská kultúra. Je známy aj ako svätý Michael, Bester, Sabbathiel alebo Mika il. Otázkou „Kto je ako Boh?“ dáva najavo, že Bohu sa nič nevyrovná. Archanjel Michael sa považuje za symbol víťazstva kresťanstva nad pohanstvom, tiež dobra nad zlom, harmónie nad chaosom. Nesie silu, ktorá dokáže spájať nebo a Zem. Je zobrazovaný v červenom či zelenom rúchu, alebo v žiarivo striebornom brnení. V rukách máva meč. Ten symbolizuje nezlomnú silu Michaela, ktorá pochádza od samotného Boha. Slúži k boju so zlom a dáva silu na prekonanie všetkých prekážok, tiež oslobodzuje od strachu. Úcta k svätému Michalovi je veľmi stará a rozšírená. Od raných kresťanských čias si ho uctievali kresťania ako svojho patróna. Tradujú sa udalosti, pri ktorých sa zjavil a pomohol k víťazstvu nad pohanmi alebo ochránil pred nebezpečenstvom. Jeho sviatok sa slávi 29. septembra, v obnovenom cirkevnom kalendári (r. 1969) sa v ten istý deň slávi sviatok aj sv. archanjelov Gabriela a Rafaela.


Riečka (okres Banská Bystrica)

Context: Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Rímskokatolícky kostol Nanebovzatia Panny Márie, jednoloďová neskoroklasicistická stavba s polkruhovo ukončeným presbytériom a vežou tvoriacou súčasť jej hmoty z roku 1858. Hlavná fasáda kostola je dekorovaná nárožným kvádrovaním, malá nadstavaná vežička s ihlancovou helmicou je drevená.


Kostol Krista Kráľa (Šarišská Trstená)

Context: Popis  Exteriér Ku kostolu smerujú schody a po roku 2018 je ku kostolu urobený aj bezbariérový prístup. Kostol mal pred rekonštrukciou pozemok, ktorý mal svoje oplotenie. Po rekonštrukcii a odporúčaniach ostal prístup ku kostolu bez oplotenia. Pred kostolom je urobená terénna úprava, vysadené rastliny, kvety a pri vstupe sa nachádza kríž. Interiér Presbytérium Kostol je klasickým centrálnym kostolom. Chór, na ktorom sa nachádza aj orgán sa nachádza nad vstupom do kostola, opoti oltáru. Kňaz sa nachádza za oltárom pod sochou Krista Kráľa. Bohostánok je na ľavej strane od oltára. Večné svetlo je umiestnené tesne nad bohostánkom. Sochy Socha Ježiša Krista Kostolu dominuje viac ako dvojmetrová socha Krista Kráľa, ktorá je umiestnená nad predsedníckym miestom. Socha Krista má zámerne zväčšené žehnajúce ruky. Vytvoril ju sochár a reštaurátor z Česka.


Kostol svätého Mikuláša (Lúčky)

Context: Krstiteľnice V kostole sa nachádzajú dve kamenné krstiteľnice. Jedna neskororománska z polovice13. storočia a druhá neskorogotická z čias okolo roku 1500, ktorá bola pôvodne umiestnená v malej prístavbe pred hlavným južným vchodom.


Rajecká Lesná

Context: Pamiatky  Bazilika Narodenia Panny Márie kaplnka zaniknutého Kostola Panny Márie – Kráľovnej anjelov so zachovanými maľbami (prebieha obnova)


Kostol Ružencovej Panny Márie (Kranj)

Context: Zaujímavosť  Kostol bol spočiatku zasvätený Zvestovaniu Panne Márii, až neskôr bol zasvätený Ružencovej Panne Márii.


Kostol svätého Ondreja (Spišské Hanušovce)

Context: Zaujímavosť  V interiéri kostola sa nachádzajú cenné historické predmety - ide predovšetkým o oltáre, sochy a drevené lavice.


Kostol svätého Augustína (Šajdíkove Humence)

Context: Zaujímavosti Kostol má dvoch patrónov: sv. Augustína a sv. Martina. Kostol slávi troje hody za rok. Prvé sú 10. júna na deň posvätenia chrámu, druhé na sviatok sv. Augustína 28. augusta a tretie 11. novembra na sviatok sv. Martina. V marci 2018 sa začala rekonštrukcia oplotenia okolo kostola. Na 2. veľkonočnú nedeľu boli slávnostne požehnané dva obrazy. Obraz Panny Márie Matky Všetkých národov a Obraz Božieho Milosrdenstva.


Kostol Navštívenia Panny Márie (Senica)

Context: Opis Kostol Panny Márie je jednoduchou stavbou tvorenou tromi loďami. Vonkajšia fasáda je nečlenená, jednoduchá a prostá. Chrámový korpus oživujú len štyri nižšie oporné piliere so šikmými strieškami. Medzi nimi sú obdĺžnikové okná ukončené polkruhom. Fasáda predstavanej vstupnej veže s hlavným vchodom, ktorý sa v súčasnosti nepoužíva, je vodorovne oživená rímsami a menšími okennými otvormi obdĺžnikového tvaru. Kupola barokového tvaru pochádza z roku 1959 a je rekonštrukciou strechy z počiatku 20. storočia. Kupola veže bola pokrytá medeným plechom v roku 1963. Renesančný vstupný portál je tvorený z edikuly a nadokenným štítom, v ktorom je umiestnený erb. Vstupný otvor (portál) lemujú plastické pilastre.


Kostol Panny Márie Snežnej

Context: Pozri aj  Kostol Panny Márie Kostol Nanebovzatia Panny Márie Kostol Narodenia Panny Márie


Chrám svätého Andreja

Context: Súčasnosť Pravoslávna cirkev opäť získala kostol v roku 1992 a odvtedy sa v ňom konajú pravoslávne bohoslužby. V roku 2001 bol pred chrámom postavený obelisk.


Context: Galéria Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), sakristia.jpg|Detail ostenia malého okna sakristie Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), pohľad južný.jpg|Gotický portál na južnom priečelí kostola Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), severné priečelie, rotunda.jpg|Rotundový vstup do veže Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), pohľad západný.jpg|Hlavný vstup do kostola zo západnej strany cez gotický portál Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), pohľad južný detail.jpg|Gotické rozetové okno na južnom priečelí, znovuobjavené až v 20. storočí Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), pohľad juho-východný.jpg|Pohľad na svätyňu a oporné piliere s pultovými strieškami Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), hlavný vstup do sakristie.jpg|Portál a vstup do sakristie Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), iluzívna maľba.jpg|Iluzívna maľba, ktorá napodobňuje niektoré hlavné časti kostola (okná, stĺpy) Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), drevená empora.jpg|Drevená empora Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), pohľad zo svätyne.jpg|Pohľad zo svätyne na dvojlodie Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), krížová klenba.jpg|Krížova klenba dvojlodia Súbor:Kostol Nanebovzatia Panny Márie (Ľubica), iluzívna maľba klenby.jpg|Detail iluzívnej maľby doplňujúcej preklenutie svätyne


Kostol svätého Mikuláša (Lúčky)

Context: Kaplnka Panny Márie Kaplnka Panny Márie Neogotická kaplnka, situovaná južne od kostola svätého Mikuláša a zasvätená patrónke Slovenska Panne Márii, bola postavená pred 200 rokmi. Pôvodne sa v nej nachádzala socha Piety, ale tá bola neskôr ukradnutá. Vďaka obyvateľom obce bola pred pár rokmi rekonštruovaná a 15. septembra 2009 sa konalo vysvätenie už obnovenej kaplnky. Presne o rok sa uskutočnilo ďalšie vysvätenie, a to drevenej sochy Sedembolestnej Panny Márie, ktorej autorom je známy rezbár a sochár z Liptova Miroslav Trnovský. Práve jemu sa podarilo majstrovsky prepojiť umelecké poňatie sochy s témou bolestného utrpenia Božej rodičky, a tým splniť prianie obyvateľov obce mať sochu, ktorá by sa stala symbolom ochrany a mariánskej tradície.


Mariánsky stĺp

Context: Pozri aj  Stĺp Panny Márie a Najsvätejšej Trojice


Priechod (okres Banská Bystrica)

Context: Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Kaplnka sv. Michala archanjela, klasicistická stavba s polygonálnym uzáverom z roku 1833. Interiér je zaklenutý valenou klenbou s lunetami. Nachádza sa tu rokoková olejomaľba Zvestovanie z 18. storočia. Na oltári je osadená socha Panny Márie, ľudová drevorezba z 19. storočia.


Bazilika Narodenia Panny Márie

Context: Introduction  Bazilika Narodenia Panny Márie môže byť bazilika minor: v Marianke, pozri Bazilika Narodenia Panny Márie (Marianka) v Rajeckej Lesnej, pozri Bazilika Narodenia Panny Márie (Rajecká Lesná) vo Vranove nad Topľou, pozri Bazilika Narodenia Panny Márie (Vranov nad Topľou)


Bazilika Svätého hrobu

Context: Popis Náčrt pôdorysu (súčasný stav) so slovenským popisom Do baziliky sa vstupuje z južnej strany, schody vpravo vedú hore do bohato vyzdobenej kaplnky Ukrižovania nad skalou Golgoty. Priamym smerom sa nachádza kameň pomazania (XIII. zastavenie krížovej cesty). Vpravo od kameňa je chodba s rôznymi kaplnkami a výklenkami. Vľavo (západným smerom) je rotunda ( Anastasis ). Je to kruhová stavba so stĺporadím v dvoch poschodiach zaklenutá kopulou s lucernou. Uprostred rotundy stojí malá svätyňa, edikula, v ktorej je Ježišov hrob s predsieňou. Východným smerom nadväzuje katolikon , stredoveká loď kostola z 11. storočia s ortodoxným ikonostasom. V jej strede je veľká kamenná nádoba, zvaná omfalos (pupok), ktorá je považovaná za stred sveta. Ešte ďalej na východ sa po stredovekých schodoch zostupuje do arménskeho kostola sv. Heleny, kde bol podľa legendy nájdený Ježišov kríž.