Svätodušné kráľovské sprievody

Context: Naháňanie kráľa, hra na kráľa Sú to tradičné kráľovské svätodušné sprievody, ktoré u nás boli známe pod viacerými názvami: jazda s kráľom, naháňanie kráľa, hľadanie kráľa, chodenie s kráľom alebo kúpanie kráľa a mnohé ďalšie (záviselo to od oblasti v akej sa konali). Svätodušné obradné obchôdzky a jazdy sa zahajovali niekedy už v sobotu, ale väčšinou v „Hod boží svatodušní“ a v „Pondělí svatodušní“. V nedeľu sa obvykle konala hra na kráľa (stínanie kráľa, volanie kráľa), nazývané aj kráľovská nedeľa. Na koňoch jazdili slobodní muži (16-20r.), na Morave ich označovali pacholci v Čechách „pohunci“ alebo „pohunska rada“. Dejiskom obchôdzok bývala celá dedina, spravidla sa začínalo pri starostovom dome alebo pri fare. Počas týchto akcií hrala hudba, boli preteky na koňoch atď. Jadro a podstata tejto hry: zvrhnutie kráľa uvedenie nového kráľa súd Nový kráľ mal tak 8-15 rokov, v niektorých oblastiach však volili aj mladších. Spravidla pochádzal z bohatej alebo váženej rodiny a bola to prestíž. Výber kráľa bol buď súťažou, napr. kto vyženie ako prvý dobytok na pastvu, kto je najlepším jazdcom alebo len hlasovaním. Zvláštne postavenie v celej tejto hre mali vyvolávači. Oni totiž sprostredkovávali komunikáciu medzi aktívnymi účastníkmi obradu a ostatnými obyvateľmi domácej a cudzej obce. Museli byť ale aj zároveň zdatnými jazdcami, rečníkmi a mať aj isté herecké vlohy. Vyvolávanie či prevolávanie alebo dávanie mien je najvýraznejším vyjadrovacím prostriedkom spoločným pre všetky druhy letnicových kráľovských obradov (známe sú verše so žiadosťou o dar). Preto bolo veľmi dôležitou súčasťou aj obdarovávanie. Malo nilen svoju ekonomickú hodnotu, ale mohlo byť aj prejavom susedskeho spolunažívania a v obecnom zmysle potom prostriedkom k nadväzovaniu, upevňovaniu alebo utužovaniu stykov. Zloženie odevu bolo tiež veľmi pestré. Niektoré jeho zložky mali znakový, obradný význam, iné charakter divadelného kostýmu. Kategória:Folklór


Kopala studienku

Context: Text Kopala studienku pozerala do nej, Kopala studienku, pozerala do nej. Aká je hlboká,taká je široká, skočila by do nej. Aká je hlboká, taká je široká, skočila by do nej. /: A na tej studienke napájala páva:/ /:Milý sa spytuje, milý sa spytuje, čieho je to pána:/ /:A ja ti nepoviem, lebo sama neviem:/ /:Príď navečer do nás, príď navečer do nás, Ja sa mamky dozviem:/ /:A keď prídeš do nás,na vranom koníčku:/ /: Priviaž si ho u nás, priviaž si ho u nás o našu jedličku:/ /:Tá naša jedlička,pekne vyrastená:/ /:Či v lete, či v zime, či v lete, či v zime, vždycky je zelená:/


Zjavenia Panny Márie v Litmanovej

Context: Začiatok údajných zjavení Prvé zjavenie sa podľa rozprávania detí uskutočnilo poobede 5. augusta 1990, keď sa hrali na blízkej hore Zvir. Pri hraní sa v lese počuli hluk, ktorého sa naľakali a skryli sa v blízkom senníku. Hluk neustával a deti mali pocit, že niekto chodí okolo dreveného senníka. Po čase sa ozvalo silnejšie búchanie, ako keby niekto spustil zo skaly hŕbu dreva. Deti: Ivetka Korčáková (11-ročná), Katka (12-ročná) a Miťko (9-ročný) sa začali modliť mariánsku modlitbu: Mária, Matka naša, skry nás pod svoj plášť a to trikrát - ako neskôr povedali, túto modlitbu predtým nepoznali. Zároveň začali ľutovať svoje hriechy a náboženskú vlažnosť. O chvíľu spozorovali v miestnosti svetlo, ktoré najskôr považovali za slnko. Svetlo sa presunulo nad lavičku a vo svetle spozorovali krásnu paniu, ktorá si sadla na lavičku. Ivetka: "Dňa 5. augusta 1990 sme mali jedinú prosbu, aby táto krásna Pani išla spolu s nami (zo Zviru) dolu do dediny, pretože sa už stmievalo a my sme sa báli ísť lesom samy. Krásna Pani nám túto prosbu splnila." Katka: "Šli sme a ona asi dva kroky za nami. Cítila som pokoj. A potom, od potoka, sa začala odďaľovať. Keď sme prišli dolu ku krížu, Panna Mária si pred ním kľakla a prežehnala sa." náhľad


Aliterácia

Context: Príklad „ Lí zal jeden li lipután li lavkasté lí zatko, chutilo mu trochu sladko, trochu nesladko“ . „ Da niel da roval Da nke drevenú doštičku do jej dreveného domčeka pre bábiky.“


Tetka smrť

Context: Zápletka Vo Vianočnom čase idú ľudia na polnočnú omšu. V dome na horách s nimi býva aj dievka ktorá je veľmi bojazlivá. Nechce ísť o polnoci horou, ale zároveň nechce ostať sama v pustom dome. Domáci jej poradia, že ak sa bude veľmi báť, nech len zakričí z dverí: Dakto, dakto, poď ku mne. Dievča tak naozaj robí, a z lesa sa ozve nech pripraví kašu. Dievka tak naozaj robí a do chalupy príde starena. Dievka si však pri jedení kaše všimne, že starena má dlhé ruky. Starena jej povie, že jej rukám nik neunikne. (Podobné rozprávke o Červenej čiapočke). Dievka si všimne že starena má aj nohy dlhé, na čo starena odpovedá, že tie každého dobehnú. Potom sa dievka pýta, prečo má starena veľké oči, starena odpovedá, že tie každého vidia. Keď starena doje poslednú lyžicu kaše, dievka si všimne, že starena má veľmi dlhé zuby. Starena zvedavej dievke povie, že jej zuby každého zjedia- aj ju. V tej chvíli dievku zje. Starena bola celý čas samotná smrtka. Domáci po príchode domov nájdu dievku mŕtvu.


Pedagogika v starovekom Grécku

Context: Narodenie dieťaťa Ženy rodili doma a pri pôrode im pomáhali hlavne staršie a skúsenejšie obyvateľky domu, a k nim sa v prípade potreby pripojila pôrodná baba. Skoro po narodení sa pre dieťa pripravil očistný kúpeľ. Väčšinou sa do vody pridával olej, ale v Sparte sa k tomuto účelu používalo víno, pretože Sparťania verili, že slabé a postihnuté dieťa dotyk vína neznesie a po takomto kúpeli zomrie. Narodenie dieťaťa bolo významnou udalosťou. Uvítanie nového člena rodiny bolo sprevádzané určitými úkonmi zdravotníckymi, právnymi a náboženskými. Obsahom právneho úkonu bolo, že otec uznal novorodenca za vlastné. V Aténach mal otec právo rozhodnúť, či narodené dieťa vychová alebo odloží. Odloženie dieťaťa je v antike známe už z mytológie (Hefaistos, Oidipus, Romulus a Remus) a bolo v staroveku veľmi rozšírené. Forma bola dvojaká. Odloženie (so skrytou nádejou, že sa dieťaťa niekto ujme, a to buď s cieľom vychovať z neho otroka, veľmi silný bol tiež záujem obchodníkov s otrokmi alebo v prípade, pokiaľ išlo o dievča, mohla z nej byť vychovaná hetéra, bez záujmu nezostávali ani kupliari a neplodná žena si takto zjednávala dieťa, ktoré podstrčila mužovi ako vlastné) alebo utratenie (zvlášť u znetvorených novorodencov). V Sparte o každom novorodencovi rozhodol štát. V prípade, že bolo veľmi slabé a neduživé, že by nedokázalo zniesť spartskú výchovu, bolo pohodené v Táygetskom pohorí, kde ho čakala istá smrť. Odloženie zdravých detí, a to hlavne dievčat, bolo charakteristickým znakom otrokárskej spoločnosti. Dôvodom odloženia bol často nemanželský pôvod dieťaťa, ale väčšinou to bola chudoba rodičov. Thébania, ktorí úplne zakazovali deti pohodiť, dovoľovali chudobným rodičom dieťa odpredať a tento predaj sama obec sprostredkovala. Odloženie dieťaťa postihovalo hlavne ženské pohlavie. U chlapcov, pretože predstavovali budúcu pracovnú silu, boli životné vyhliadky lepšie. Konkrétnym dokladom tejto praxe je zachovaný papyrusový list, ktorý 17. júna roku 1. po Kr. písal akýsi Hilarion, chudobný nádenník, z Alexandrie, kde pracoval, tehotnej manželke Alite do Oxyrhynchu: "Ak s pomocou božou šťastne porodíš, a bude to chlapec, nechaj si ho, ak to bude dievča, odlož ju!” V takýchto prípadoch nešlo ale o bezcitnú brutalitu, pretože s odloženým dieťaťom sa odkladali aj poznávacie znamenia, nejaký prsteň alebo šperk, podľa nich sa po rokoch rodičia s dieťaťom často stretali. Téma odloženia a stretania sa stala tiež častým námetom divadelných hier. (Sofokles – Oidipus,..) V Aténach, keď bolo dieťa ponechané, boli ozdobené domové dvere pri chlapcovi olivovými vetvičkami a pri dievčati vlneným pletencom. Účel bol oznámiť susedstvu narodenie dieťaťa, a aj očista domu a tiež to symbolizovalo ciele výchovy: oliva – občianska zdatnosť, vlna – pracovitosť žien. O malé deti sa starala ich matka, ktorej často pomáhala, a niekedy ju v podstate zastupovala, dojka a neskôr pestúnka. Nemôžeme sa teda diviť tomu, že pestúnky často poznali svojich zverencov lepšie než ich vlastná matka a keď deti povyrástli, tak medzi nimi bolo veľmi silné citové puto, ktoré často pretrvávalo dlhé roky až do dospelosti. Lásku pestúnky k zverenému dieťaťu nám dobre dokumentuje Aischylos vo svojom diele Oresteia, kde sa stará Oresteova pestúnka dozvedá o smrti Oresta, ktorá je ale sfalšovaná. To ona ale nevie a plače pre neho: : Teraz Orestes, radosť duše mojej, ktorej matka zverila mi pred rokmi.. – Čo naplakal sa v noci spočiatku a čo dal práce! Teraz je zbytočná! Chlapec bol ako zvieratko. A staraj sa a živ ho poriadne! No, nemám pravdu? Dieťa na prsiach ti povedať nedokáže, keď má hlad, ak chce piť či bruško trápi ho: Tak detské telíčko si pomôže len samo. A staraj sa potom o to, o všetko, a ešte nemôžeš sa ustrážiť! Aj plienky prala som, to už je osud pestúnky. Živiť a prať, a nevieš potom, čo skôr. Deti sa často umývali alebo kúpali v okrúhlych alebo oválnych kadiach alebo umývadlách, Musíme povedať, že malé deti na tom boli s čistotou lepšie než niektorí dospelí ľudia, ktorí pokladali teplé kúpele za mäkosť a Aristofanes sa dokonca zmieňuje o tom, že mnoho Aténčanov napodobovalo Spartu do tej miery, že pohŕdali nielen každou prejemnelosťou, ale čistotou vôbec. Pred spaním často matka alebo pestúnka spievala dieťati uspávanku. Ako dieťa rástlo, pribúdali k pôvodným uspávankám spievaným deťom pred spaním, tiež rozprávky. Deťom, ktoré neposlúchali sa často rozprávali rozprávky o tzv. "bubákoch – strašidlách”. Medzi najznámejšie a nám dochované strašidlá patrí napr. Mormo, Lamia a Gello, Akkó, Alfitó, Gelló, Gorgó, Empusa alebo Mormolyké. Naopak poslušným deťom sa často rozprávali zábavné rozprávky, kde hlavnými hrdinami boli zvieratá. Tieto bájky mali v sebe tiež určité morálne a etické ponaučenie, takže to bolo vlastne prvé vyučovanie v detskom živote. Neskôr im matky a pestúnky rozprávali rôzne mytologické príbehy a národné povesti, ako si ich pamätali ony, zo svojich detských čias a tým im tiež predávali svoje skúsenosti. I deti v staroveku neposlúchali a osvedčeným spôsobom, ako ich umierniť bolo trestanie. Doklady máme dokonca aj na vázach. Medzi najčastejšie tresty patrili zauchá, použitie tŕstia, bičíku, ale niekedy sa používalo to, čo bolo najbližšie po ruke, takže sa nemôžeme diviť tomu, že niekedy dieťa dostalo aj sandálom. Tresty sa väčšinou odohrávali doma, v rodinách a boli znakom istej disciplíny. S istými telesnými trestami sa stretávame aj v školách, ale to už deti boli staršie.


Tamar (biblická postava)

Context: Tamar, Dávidova dcéra Jej príbeh je v biblickom rozprávaní pútavo opísaný. Tamar bola plnohodnotnou sestrou Absolóna (Abšalóma), mladšieho zo synov kráľa Dávida. Dávidov vtedy najstarší žijúci syn Amnon, ktorý nebol jej plnohodnotným bratom, sa do nej zaľúbil. Keďže uveril tomu, že ju nebude môcť vlastniť, vymyslel plán: Tváril sa akoby bol chorý a poveril otca tým, aby poslal po sestru, aby mu táto domnelo pripravila jedlo pre chorého. Amnon ju ale znásilnil, a keď ho zúfalo prosila, aby predsa požiadal otca o manželstvo s ňou, zmenila sa jeho láska v nenávisť a vykázal ju z domu. Jej brat Absolón (Abšalóm) ju prijal k sebe, zjavne v domnienke, že ich spoločný otec zasiahne. Tohto síce udalosť rozhnevala, ale proti korunnému princovi nič nepodnikol. Absolón počkal dva roky, kým sa pomstil. Násilníka pozval na oslavu, počkal kým sa opije a nechal ho zabiť. Tento čin je určite potrebné vidieť z aj pohľadu rozporov o Dávidovo následníctvo (ktoré viedli až k Absolónovej revolte proti otcovi).


Rozprávky barda Beedla

Context: Príbeh troch bratov  Dej Boli raz traja bratia, ktorý putovali po opustenej kľukatej ceste za súmraku. Po čase bratia prišli k rieke príliš hlbokej, aby ju prebrodili. Ale keďže dobre ovládali čarodejnícke remeslo, len mávli prútikmi a urobili si most. Keď boli v polovici mosta. cestu im zahatala postava v kapucni. Bola to smrť. Cítila sa podvedená, pretože pútnici sa zvyčajne utopili v rieke. No smrť bola prefíkaná. Navonok troch bratov chválila ako vedia čarovať a povedala, že každý z nich si zaslúži odmenu za to, ako šikovne sa jej vedeli vyhnúť. Najstarší brat si vyžiadal taký mocný prútik, aký nemá nikto na svete. A tak mu smrť venovala prútik, ktorý odtrhla z neďaľekej bazy. Druhý brat sa rozhodol, že smrť ešte väčšmi poníži. Vyžiadal si preto moc vrátiť milovaných ľudí zo sveta mŕtvych. Smrť zdvihla kamienok a povedala ,že odteraz tú moc má. Napokon sa smrť obrátila k tretiemu bratovi. Ten bol z nich najskromnejší a požiadal o niečo, vďaka čomu by mohol chodiť po svete tak, aby ho smrť nenašla. A tak mu smrť len veľmi neochotne podala svoj vlastný neviditeľný plášť. Prvý brat išiel do jednej ďalekej dediny, kde bazovým prútikom zabil čarodejníka s ktorým sa kedysi pohádal. Opitý mocou, ktorú mu dal bazový prútik, chvastal sa aký je vďaka nemu nepremožiteľný. Ešte počas tej noci sa k nemu prikradol iný čarodejník, ukradol mu prútik a ešte mu pre istotu podrezal hrdlo. A tak si smrť zobrala prvého brata. Medzi tým sa druhý brat vrátil do svojho domova. Tam vytiahol kameň a tri krát ho v ruke otočil. Na jeho úžas sa pred ním objavila dievčina s ktorou sa chcel kedysi oženiť, no nečakane predtým zomrela. Bola však smutná a chladná, pretože už nepatrila do sveta živých. Napokon druhý brat od beznádejnej túžby prišiel o rozum a vzal si život, aby už mohol byť s ňou. A tak si smrť vzala aj druhého brata. Pokiaľ ide o tretieho brata, toho smrť hľadala dlhé roky, ale nájsť ho nevedela. Až keď sa najmladší brat dožil vysokého veku, zložil si neviditeľný plášť a dal ho svojmu synovi. Vtedy privítal smrť ako starú priateľku a šťastný s ňou odišiel, teraz už ako seberovný. Fakty Traja bratia v príbehu sú v skutočnosti Antioch, Cadmus a Ignotus (pochovaný v Godricovej Úžľabine) Peverellovci a predmety, ktoré od Smrti dostali sú bájne Dary Smrti. Antioch bol najstarší z bratov a dostal starobylý bazový prútik, najmocnejší zo všetkých, Cadmus dostal Kameň oživenia a je predkom rodu Gauntovcov a Ignotus dostal neviditeľný plášť a je predkom rodu Potterovcov. Kategória:Harry Potter Kategória:Knihy z 2007


Život žien v antickom Grécku

Context: Žena v rodine Muž mohol mať jednu alebo viac mileniek, kúpených žien alebo zajatkýň. Mal však iba jednu manželku, s ktorou sa právoplatne oženil. Pri svadbe sa obradne vymieňali dary, žena sa nekupovala. Manželka nebola vlastníctvom svojho muža, ale iba súčasťou jeho majetku. Manžel bol jej pánom, mohol ju potrestať, zapudiť, ak povážlivo ohrozila riadny chod domu, v prípade cudzoložstva ju smel dokonca zabiť. Toho sa ale muži väčšinou snažili vyvarovať, pretože by boli nutne stíhaní pomstou jej rodu. Manželka mala nie síce presne vymedzené, zato však nepopierateľné práva. Zostávala najmä pod ochranou rodu z otcovej strany. Svadba, najmä v urodzených rodinách, mala charakter skutočnej zmluvy, uzavretej podľa prísnych predpisov. Zaručovala zákonitej manželke v mužovom dome zvláštne miesto a tiež vysokú vážnosť. Prípady nevery bývali dosť časté. Nevera bola často súčasťou rodinnej stratégie, lebo nebolo žiaduce ani múdre mať niekoľko legitímnych synov, kedy hrozilo rozdelenie majetku rodu. Bolo lepšie mať ľavobočkov, ktorí neboli prizvaní k deleniu pôdy, ale ktorí mohli v prípade úmrtia zákonného dediča nahradiť. Nevera mohla byť tiež vynútená v prípade, že manželka nebola schopná dať svojmu mužovi dediča. Nie všetky manželky prijímali milostné výstrelky svojho pána.


Oblievačka

Context: V niektorých oblastiach Slovenska (napr. na Ponitrí, na Kysuciach) mládenci začali s oblievačkou už vo Veľkonočnú nedeľu popoludní pokračujúc na Veľkonočný pondelok popoludní. Kupači boli pohostení zvyčajne mäsom, koláčmi, pálenkou a za odmenu dostávali od dievčat maľované vajíčka (kraslice) alebo peniaze. Pondelokové dopoludnie bolo ako oblievací čas vyhradené pre menších chlapcov. Kupači boli často sprevádzaní hudobníkmi. Na oblievanie používali mládenci na Ponitrí vlastnoručne zhotovené drevené striekačky.


Bača (povolanie)

Context: Z dejín Znalosť bačovania sa odovzdávala z generácie na generáciu. Bačovia a valasi sa svojimi vedomosťami o chove oviec výrazne odlišovali od pastierov iných hospodárskych zvierat. V dedinách si ich vážili, boli na spoločensky vyššej úrovni ako pastieri dobytka, ktorých úlohou bolo len pásť napríklad kravy alebo kozy. Bačovia, najmä z Liptova, boli vyhľadávaní, lebo poznali recepty na prípravu syrárskych výrobkov i žinčice na rozdiel od goralských bačov napríklad z Lendaku. Dediny, ktoré mali takých bačov mali veľmi dobrú povesť. Majitelia oviec im radi zverovali svoje stáda, lebo verili, že sa o ne dobre postarajú, a ak bude potrebné budú vedieť ich aj liečiť. Bača musel byť nielen šikovný, čistotný, poriadkumilovný a čestný, ale musel mať autoritu. Pred výhonom stáda na salaš sa bačovia a ostatní ovčiari stretávali s majiteľmi oviec, s gazdami a prostredníctvom funkcionárov spolku sa písomne zjednávali na letnú pastevnú sezónu. Odmenou boli naturálie – potraviny a iné odmeny. Predovšetkým to bol ovčí syr, oštiepky, zemiaky, baranie mäso, múka a pod. Chlieb si nechávali piecť v dedinách. Bačovia sa o ovce v niektorých dedinách starali aj v zime. V Liptove ich volali „ zimoví “ alebo „ zimovní valasi “. Gazdovia im za odmenu nechávali obrobiť malé kúsky zeme na okrajoch ich polí. Sadili na nich zemiaky. V Liptovskej Tepličke sa dohodli s ovčiarmi, že ich budú stravovať od fašiangov až do ich odchodu na salaše. Košiar s ovcami nikdy nestál na jednom mieste počas letnej sezóny. Ovčí trus bol vynikajúcim hnojivom, ktoré si cenili všetci gazdovia. Bačovia sa zjednávali s majiteľmi lúk, kde budú košarovať. Nikdy však sa nekošarovalo dlho a pre jedného gazdu. Napríklad v Štrbe najviac štyri týždne. Gazda sa bačovi odmeňoval plemenným baranom alebo každú nedeľu priniesol ovčiarom jedlo, mäso, pálenku a tabak. Košarovalo sa však len na takých miestach, kde bol dobrý prístup k vodným zdrojom, studničkám, potokom a pod. Výhon oviec Výhon stáda na salaš bol významnou udalosťou pre každú dedinu. K tomu smerovala všetka prípravná činnosť. Bola to dlho očakávaná dedinská udalosť. Kým sa tak stalo valasi a bača spolu s majiteľmi oviec preverili ich zdravotný stav, ošetrili ovciam ratice, majitelia označili jahňatá určené na ďalší chov, na ušiach oviec urobili rozpoznávacie znaky, ktoré boli pre každého majiteľa jedinečné a dedili sa z pokolenia na pokolenie. Predstavitelia salašných spolkov sa vybrali na salaše, prekontrolovali ich, prípadne opravili. Čas výhonu oviec sa tradične dodržiaval. Stanovoval sa podľa počasia na niektorý deň v druhej polovici apríla. Väčšinou sa tak udialo asi týždeň pred Ďurom (24. apríla). Vtedy museli byť ovce už na salaši. Nie vždy tak tomu bolo. Vo Važci ovce vyháňali neskôr, okolo 1. mája, keď sa roztopil sneh, lebo ovce v košiaroch pred prvým májom od zimy hynuli. Výhon bol veľmi slávnostný. Veľká črieda sa pomaly rozrastala v strede dediny, na hlavnej ulici. Bača dával pozor, aby všetky ovce boli v stáde, aby sa ani jedna nezatúlala. Potom vykročil pred stádom, sviatočne oblečený, ozdobený opaskom, v ruke s kyjakom, v druhej s drevenou miskou – „ halbijou “, z ktorej sypal soľ pred ovce, ktoré za ním bežali, keď ich vyháňali z dvorov. Ženy, keď okolo nich prešiel bača, vylievali na neho hrnček s vodou a želali mu šťastie. Potom bača prežehnal stádo, ktoré už cestou na salaš sa popásalo. Bačovské koliby Bačovská koliba bola ústrednou stavbou salaša. Slúžila nielen na ubytovanie valachov, ale aj na výrobu syrov, žinčice a ďalších produktov a na ich uskladnenie. Bača nebol majiteľom koliby. Vlastnil ju spolok. Bola zhotovená z dreva ihličnatých stromov, trámy boli otesané z jednej alebo z oboch strán. Mala sedlovú strechu. Jediným otvorom do nej boli dvere. Vo vysokohorských polohách Vysokých a Západných Tatier, kde bývali nečakané a prudké zmeny počasia, stavali koliby z kameňov. Boli trvácnejšie a nevyžadovali častú údržbu. Koliby väčšinou stáli na jednom mieste, málokedy ich premiestňovali. Neskôr sa stavali doštené koliby, ktoré bolo možné premiestňovať. V prostriedku koliby bolo ohnisko obložené kameňmi. Okolo ohniska spávali ovčiari. Bača mal vyhradené miesto pri dverách. Lôžko pre valachov bolo zhobľované z dosák, na nich bol slamník. Ak nemali slamu vypchávali ho ihličím. Deky, ktorými sa prikrývali, boli zo súkna. Osobné veci mali valasi uložené vo vojenských kufríkoch alebo na poličkách. Valasi, ktorí v noci strážili stádo, sa ukrývali pod prístreškom. Práca na salaši Každodenná práca na salaši sa uberala presne stanoveným harmonogramom. Ráno budil valachov bača. Rozdúchal oheň, pripravil teplú vodu. Potom všetci odišli dojiť ovce. Po dojení sa naraňajkovali a vyháňali ovce na pašu. Bača s pomocníkmi sa venovali každodennej práci. Umývali kotlíky, geletky, putery, nosili vodu, kŕmili ošípané, vyrábali syr, oštiepky a varili žinčicu. Len na Michala sa valasi vracali na poludňajšie dojenie. Počas ostatných dní dojili ovce dvakrát za deň, ráno a večer. Večer všetko poupratovali, poumývali a uložili sa na spánok. Bača sa ukladal na lôžko posledný. Pastviny každý deň vyberal bača. Dbal na to, aby ovce spásavali menej kvalitné pasienky, ktoré nemali byť strmé a kamenisté, aby sa ovce neunavili a nestratili mlieko. Stáda strážili na salašoch psy. Obyčajne domáce bielej farby známe pod menom slovenský čuvač. Toto plemeno sa vyznačovalo silou, odvahou. Čuvače sa vedeli postaviť proti medveďom i vlkom. Na zaháňanie neboli vhodné, lebo sa ich ovce báli. Túto veľmi dôležitú úlohu plnili malé dedinské psíky. Spoločenský život Bačovia a valasi málokedy schádzali do dolín. Boli po celú sezónu odlúčení od sveta a jedinou zmenou v ich ustálenom životnom a pracovnom rytme boli návštevy. Bača mal rozhodujúce slovo, keď niektorý z valachov chcel navštíviť rodinu. Stávalo sa to len vo výnimočných prípadoch, keď niektorí z nich mal vybaviť súkromné záležitosti, ako bola svadba, pohreb, krst a pod. Nikdy im nedovolil vzdialiť sa zo salaša počas dní okolo sviatku Jána, kedy mali ovce naviac kvalitného mlieka. Ženatých valachov navštevovali počas nedele manželky a deti a slobodných ich matky. Na salaš chodievali drevorubači, valasi zo susedných salašov, okoloidúci a gazdovia, ktorí si odnášali syr. Prinášali nové správy z dediny i z okolitého sveta. Bača ich hostil kyslou žinčicou. Sladkú, najkvalitnejšiu mávali valasi na raňajky. Najväčším sviatkom ovčiarov na salašoch bol deň na svätého Jána. Bača zabil a upiekol jahňa a pohostil ním všetkých, ktorí v ten deň salaš navštívili. Nechýbala zábava, valasi hrali na fujare, píšťalke spievali a tancovali. Valasi sa na salašoch náboženstvu veľmi nevenovali. Len niektorí silne veriaci sa modlili a ostatní sporadicky sa postili v piaty deň týždňa. Verili poverám, báli sa bosoriek a strigôňov, Boli dobrými znalcami počasia. Predpovedali ho podľa ranných zor i podľa večerného západu slnka. Počas voľného času vyrezávali črpáky na žinčicu, formy na oštiepky, fujary, píšťalky a pastierske palice. Mnohí boli dobrými hudobníkmi, vedeli spievať a hrať na ľudových hudobných nástrojoch. Na mnohých salašoch sa zrodili ľudové pesničky a povesti. Ukončenie salašnej sezóny Salašná sezóna sa končila príchodom jesene. Valasi hnali stáda do dolín, bližšie k dedinám na strniská. Počasie bolo rozhodujúce pre stanovenie termínu ukončenia sezóny. Stávalo sa tak obyčajne v druhej polovici októbra na Gála (16. október) alebo na Mitra (Demeter 26. októbra). Vyúčtovanie sezóny robil bača na výročnej schôdzi salašného spolku na Gála, Mitra alebo Martina, na Vianoce alebo na Nový rok. Práca s mliekom Ovce doja 180 dní v roku. Jedna počas sezóny nadojí 90 až 100 litrov mlieka. Dojenie je ťažká práca. Podojiť stádo oviec trvá viac ako 2 hodiny. Valasi pred dojením dodržiavali hygienu. Umývali si ruky, geletky museli byť tiež čisté. Dojili štyria. Na pravom okraji „ strungy “ sedával bača a na ľavom druhý „ dojčiar “. Ďalší dvaja sedeli v strede chrbtami k sebe. Po dojení mlieko spracovávali na žinčicu, syry, bryndzu, oštiepky a niekedy aj na maslo. Rozhodujúcu úlohu mal pri tom bača, ktorý určoval kedy je mlieko teplé a vhodné na spracovanie. Postupoval takto: Ak bolo mlieko príliš studené muselo sa zohriať, ak bolo teplé muselo sa ochladiť. Napríklad tak, že puteru vypláchli studenou vodou. Najskôr sa vykonalo zrážanie mlieka – kľaganie . Na prípravu kľagu sa používal zvierací žalúdok. Najčastejšie z jahňaťa alebo kozľaťa. Mlieko sa zrazilo asi za pol hodiny. Bača to zisťoval ponorením prsta do mlieka. Ak zostal čistý mlieko bolo zrazené. Keď bolo mlieko zrazené a roztrepané, bača začal zberať syr. Keď urobil hrudku vložil ju do plátennej hrudianky . Bola z ľanového plátna. Keď syr odtiekol, hrudu položili na poličku – podišiar , kde dozrieval. Polička musela byť čistá, každý týždeň vyrajbaná kefou na mokro. V niektorých kolibách bola polica na syr umiestnená v komôrke. Srvátka, mlieko, ktoré zostalo po vybratí syra sa nazývala „ levárka “ alebo „ nevárka “. Preliala sa do čistého kotla a nad ohňom sa nechala za stáleho miešania zovrieť. Keď sa začala „ kašiť “ bolo potrebné var zastaviť, zaliať srvátkou čo nakvapkala z hrudy syra. Potom sa nechala znovu zovrieť a keď sa rozpukla vrchná vrstva – „ urda “ bolo potrebné ju hneď odstaviť z ohňa. V minulosti ako v kotle zovieralo, určovali bačovia počasie. Ak pri rozpuknutí urdy vyhodilo bublinu hore, malo byť pekné počasie. Keď len „ pobočilo “ malo pršať. Z kotla sa zobrala vrchná vrstva – „ urda “ veľkou varechou do putery. Tu sa dobre roztrepala na žinčicu. Stávalo sa, že na čerstvú žinčicu čakali pred kolibou ženy, aby ju odniesli do dediny. Za odmenu bačovi prinášali špiritus, slaninu, cigarety. Skysnutou žinčicou zahášali smäd kosci a ženy na lúkach. Na salaši vyrábali syr ako polotovar pre oštiepok. Syr o hmotnosti približne jeden kilogram pomrvili a natlačili do tlačiara. Dobre natlačenú nádobku vyprázdnili a syr nechali v kotlíku s horúcou vodou napariť. Potom sa syr vybral, vytlačila sa z neho srvátka. Keď bol dobre vytlačený bača ho v rukách formoval do tvaru šišky a zdobil pomocou drevenej formy. Hotové oštiepky sa solili v rôsole, ktorý sa pripravoval z prevarenej vody s pridaním „ zvánovej “ soli. Potom sa vkladali do studeného rôsolu na aspoň 12 hodín. Hotové sa vešali pod strechu koliby . (citát) Syr sa vážil každých 14 dní. Za ten čas ho bača nazberal za 30 „ hrúb “. Potom si po neho prichádzali salašníci. Parenice sa vyrábali z čerstvého syra, ktorý sa zabalil do handry a nechal vykysnúť za vatrou v kolibe. Bolo treba dávať pozor aby neprekysol. Vykysnutý syr sa spracovával parením a prihrievaním v teplej vode, miesením a ťahaním do dlhých pásov. Keď bol spracovaný vyťahoval sa na hobľovanej doske dlhej 4-5 metrov. Hotový pás sa skrúcal z obidvoch strán smerom do stredu . (citát) Maslo bolo tiež súčasťou pastierskej práce. Pripravovali si ho z čerstvej urdy, ktorú precedili a čo na cedidle ostalo nechali odtiecť a usadnúť. Urobilo sa tak tri – štyrikrát. Potom sa všetko v putierke premrvilo a zalialo „ zvarnicou “. Potom z nej vytrepali maslo . (citát) Bryndzu vyrábali podľa potreby. Bača ju pripravil z hrudky syra, z ktorej odrezal potrebné množstvo, pomrvil ho, posolil a dobre spracoval. (citát)


Svinec (prírodná rezervácia)

Context: História Podľa povesti neďaleko kedysi pásol ovce sirota Jakub, chlapec neposlušný a spurný. Keď mu sestra priniesla obed, volal na ňu: "Než by som toto mizerné jedlo jedol, nech radšej skameniem a nech ma sviňe zožerú!" Vtom z lesa vybehli dve svine, chlapca ubili a zožrali. Chlieb, ktorý mu sestra doniesla, sa premenil na kameň a z džbánku od mlieka vytryskla voda. Kopcu nad studničkou sa od tej doby hovorí Svinec.


Sobáš v judaizme

Context: Tradície Keď novomanželia strávia prvé spoločné chvíle sami v uzavretej miestnosti, opäť sa pripoja k svadobným hosťom a nasleduje hostina, predávanie darov a svadobné veselie, ktoré je často sprevádzané tancom a hudbou. Po modlitbe na záver hostiny sa vysloví sedmoro požehnaní (ševa brachot). Svadobné veselie trvá sedem dní a nocí. Zvyklosťou je tiež ženíchovo kázanie na rôzne témy z Biblie a Talmudu, za ktoré dostane od prítomných dar. Dary neveste sa väčšinou odovzdávajú už pred svadbou a tvoria z veľkej časti výbavu novej domácnosti. Býva zvykom, že počas tancov pri svadobnom veselí sú obaja novomanželia vyzdvihnutí na stoličkách nad hlavy ostatných a tak ich pripodobňujú ku kráľovi a kráľovnej. Na svadbe sa spieva mnoho tradičných piesní, medzi najznámejšie patrí Hava nagila.


Chanukija

Context: Legenda Zapaľovanie chanukije pripomína znovuzasvätenie Jeruzalemského chrámu počas Makabejského povstania proti Seleukovcom v rokoch 167–165 p. Kr. Makabejci chceli po dobytí chrámu zapáliť chrámovú menoru a vykonať tak jeden z najdôležitejších chrámových rituálov. Nemali však dosť rituálne čistého olivového oleja, našli len malé množstvo, ktoré by vystačilo iba na jeden deň. Keď naplnili menoru olejom z fľaštičky, stal sa zázrak, olej horel v svietniku celých osem dní. Za ten čas sa podarilo získať dostatok potrebného oleja na doplnenie svietnika. Chanukový zázrak si každý rok Židia pripomínajú zapálením svetiel na chanukiji.


Vénosc

Context: Život horalov ; Na jar sa venovali obrábaniu pôdy: počnúc aprílom vynášali znova na polia vo svahoch pôdu, ktorá sa z nich v zime zosunula, zároveň z polí zbierali kamene. Kamene hromadili na okrajoch pozemkov, kde slúžili na označenie ich hraníc. V máji a júni zvieratá vychádzali na deň z maštalí, večer sa do nich vracali. ; V júli sa zvieratá vyviedli na letnú pašu: ľudia aj dobytok vystúpili z údolia na vysokohorské lúky v Deux-Alpes. V lete sa kosili lúky a sušilo seno. Balíky sena sa spúšťali na lane natiahnutom medzi Deux-Alpes a Vénoscom, medzi ktorými je prevýšenie 700 m. ; Jeseň: počnúc septembrom rodiny schádzali späť do údolia kvôli práci na poli a zberu plodín, najmä vykopávaniu zemiakov. 22. septembra sa konal jarmok v Bourg-d Oisans. Dedinčania tam chodili predávať nadbytočné zvieratá, o ktoré ešte mohol byť na trhu záujem. S príchodom zimy bolo veľmi dôležité znížiť počet hladných zvieracích krkov. ; Zima bola vyhradená putovnému predaju: táto činnosť bola počas 19. storočia medzi obyvateľmi Vénoscu veľmi rozšírená. Muži na zimu opúšťali dedinu, aby sa pokúsili zarobiť trocha peňazí predajom všetkého možného. Vénosc sa stal spolu s Mont-de-Lans metropolou putovného predaja kvetov. Stávalo sa, že semená a cibule predávali dokonca aj v zahraničí. Ženy ostávali doma, aby chovali dobytok a starali sa o deti.


Žabia Javorová dolina

Context: Názov Je odvodený od povesti, ktorú si, pravdepodobne v 18. storočí, rozprávali zlatokopi. Bola o ropuchách so zlatými korunkami a kačkách so zlatými chocholčekmi, ktoré svojimi zázračnými schopnosťami dávali nádej, že sa raz dopátrajú rozprávkových zlatých pokladov.


Fašiangy

Context: Fašiangy na dedine Oslavy fašiangov sa regionálne líšili, aj keď sa vyskytovali aj spoločné črty. Napríklad v regióne Liptov a v obci Čičmany sa varila praženica, na ktorú bola pozvaná celá dedina. Mládenci najprv týždeň pred zábavou chodili po dedine a pozývali dievčatá, ale aj starších. Pri tejto obchôdzke nezabudli zozbierať vajíčka a slaninu. Praženicu väčšinou pripravovala richtárka, potom sa začínala zábava, na ktorej boli aj pražené šišky, karamel, závin, huspenina a ďalšie miestne špeciality. V Honte bolo zvykom robiť pálenku. Chlapci chodili po dedine a vyberali zrno, taktiež spojené s obchôdzkami za dievčatami a pýtaním slaniny, klobásy a niekde im dali aj údené mäso. Všetko sa odnieslo na priadky, kde dievčatá pripravili pohostenie. Fašiangy sa končili v utorok o polnoci.


Čertův hrádek (hrad v okrese Blansko)

Context: Povesť Podľa ľudových rozprávaní bol hrad vybudovaný v nezvyčajne krátkom čase neznámym rytierom. Hovorilo sa o tom, že je to dielo samotného diabla, ktorý v okolitých dedinách unášal ženy a väznil ich na hrade.


Pevnosť (stavba)

Context: Dejiny Prvým národom, ktorý začal budovať pevnostné stavby k čisto vojenským účelom, boli Egypťania. Na strategicky významných miestach celej svojej ríše budovali obranné pevnosti a celú sieť malých pevností, tzv. migdolov . Rimania pri svojich vojenských výpravách budovali prechodné i stálejšie tábory ( castra, castra stativa ) a na mieste obliehania potom poľné opevnenie zvané circumvallatio , ktoré malo brániť obrancom v pokusoch o prerazenie obliehacích línii a tzv. contravallatio , ktoré chránilo rímske vojsko proti útokom zvonka.


Zlatá cesta (história)

Context: Pohoniči Skutočnými nositeľmi obchodu na Zlatej ceste boli pohoniči (), väčšinou sedliaci, ktorí za odmenu prepravovali tovar na chrbtoch koní buď vo vlastnej réžii alebo v službách veľkoobchodníkov. Z bezpečnostných dôvodov sa združovali do karaván, no občas používali aj ozbrojený sprievod. Karavany chodili po celý rok, ale najviac po žatve a jesenných prácach, kedy bol dostatok obilia, hlavného spätného nákladu. Po dennom pochode asi 25 – 30 kilometrov museli pohoniči nocovať a práve v týchto vzdialenostiach vznikli na trase od Pasova po Prachatice najväčšie obce Waldkirchen a Volary.


Staroegyptský kalendár

Context: Ročné obdobia Rok občianského kalendára tvorili tri obdobia ter () analogické a pomenované podľa prírodných ročných období. Začiatok roku renpet () pripadal v deň heliaktického východu Síria na začiatok nílskych záplav. Jednotlivé obdobia v roku boli tieto (časové vymedzenia platili pre rok heliaktického východu Síria, keď sa kalendárne obdobia kryli s prírodnými): achet alebo „obdobie záplav“, „záplava“, podľa prírodného ročného obdobia ku koncu ktorého sa sialo (polovica júla až polovica novembra); peret alebo „obdobie rozpuku“, „zima“, podľa prírodného ročného obdobia počas ktorého rástlo obilie na poliach (polovica novembra až polovica marca); šemu alebo „obdobie žní“, „leto“, podľa prírodného ročného obdobia počas ktorého bola zbieraná úroda (polovica marca až polovica júla).


Arktický deň

Context: Pozri aj  Letný deň Tropický deň


Krvavá nedeľa

Context: Pozri aj  Čierna sobota Kategória:Nedeľa


Ročné obdobie

Context: Jednotlivé obdobia Pozri: jar - okolo 20. marca - jarná rovnodennosť leto - okolo 21. júna - letný slnovrat jeseň - okolo 23. septembra - jesenná rovnodennosť zima - okolo 21. decembra - zimný slnovrat


Babie leto

Context: Introduction Babie leto Babie leto je „obdobie suchého, málo veterného, slnečného a cez deň veľmi teplého obdobia, ktoré sa vyskytuje v Európe obvykle v septembri alebo októbri“. Tento jav je spôsobený rozsiahlou anticyklónou, ktorá sa v tomto období vyskytuje nad strednou a juhovýchodnou Európou. Babie leto spôsobuje zablokovaný vysoký tlak, ktorý tlačí vzduch do oblastí s nízkym tlakom, čo spôsobí veterné počasie. V dôsledku rotácie Zeme sa tieto vetry otáčajú proti smeru hodinových ručičiek okolo severnej pologule a niekedy sa stáčajú až na juh, naberajú teplejší vzduch, a privádzajú ho do oblastí na sever, čím sa potom niektoré oblasti oteplia aj v nečakanom ročnom období. Je zaujímavé, že v rôznych jazykoch sa babie leto hovorí rozličnými slovnými vyjadreniami: Jazyk a doslovný preklad: Angličtina, Litovčina, Francúzština, Arabčina, Japončina, Kórejčina: Indiánske leto. Slovanské jazyky, Tatárčina: Babie leto Nemčina, Maďarčina: Leto starej ženy Esperanto: Po lete Švédčina: Britské leto Čínština: Tigrie leto Baskičtina: Malé leto Holandčina: Neskoré leto Srbčina: Michalovo leto Taliančina, Portugalčina, Katalánčina: Leto Sv. Martina Španielčina: Leto Sv. Miguela Bulharčina: Cigánske leto Babie leto je jednou zo singularít v počasí vyskytujúcich sa počas roka. Názov babie leto pôvodne označoval poletujúce vlákna pavučín s pavúkmi, ktoré sa vyskytujú v tomto období.


Celestín I.

Context: Pamätné dni  katolícka cirkev - 6. apríl ortodoxná cirkev - 8. apríl


13

Context: Introduction Rok 13 nášho letopočtu, latinsky 13 AD alebo XIII AD , bol neprestupný rok začínajúci v nedeľu juliánskeho kalendára. V tom čase bol rok označovaný ako "Rok konzulátu" Rimanov Gaius Silius a Lucius Munatius Plancus, menej často ako rok "766 Ab urbe condita" (rok 766 od založenia Ríma). Názov AD 13 sa pre tento rok používa od začiatku stredoveku.


Staroegyptský kalendár

Context: História Slonovinová tabuľka so serechom panovníka Hora Džera (1. dynastia) a ideogramom bohyne Sopdet v podobe ležiacej kravy s hieroglyfom „rok“ medzi rohmi (W. M. Flinders Petrie). „Sopdet, ktorá otvára rok – obdobie záplav.“ Staršia egyptológia predpokladala na základe zobrazenia na tabuľke z obdobia panovania faraóna Hora Džera (okolo 2999 – 2952 pred Kr.), že už počas 1. dynastie bol občiansky kalendár spojený so Síriovym heliaktickým východom. Súčasný výskum tento predpoklad nepotvrdil, dokonca objavili sa pochybnosti či vôbec ide o výjav súvisiaci s hviezdou Sírius. Je tiež možné, že „občiansky kalendár s 365 dňami nebol hneď od začiatku previazaný s východom Síria ale s iným dnes nám neznámym javom, ktorý sa objavoval každý rok s určitou nepravidelnosťou, takže narastajúci posun občianskeho kalendára nebol hneď zrejmý.“ Podľa Richarda Parkera Egypťania pravdepodobne používali v ranom období kombináciu lunárneho a solárneho kalendára s vloženým osobitným mesiacom, ktorý bol upravovaný podľa záplav a východu Síria. Začiatok záplav v roku vo vtedajšom hlavnom meste Mennoferi (Memfis, 01D) sa časovo kryl s heliaktickým východom Síria. Podľa rímskeho autora Censorina staroegyptský Nový rok, počas ktorého bol zároveň pozorovaný aj heliaktický východ Síria, pripadol na 20. júla juliánskeho kalendára 139 po Kr. Z tohto dátumu je možné vypočítať predchádzajúce tri východy v rokoch 1322, 2782 a 4241 pred Kr. Staršia egyptológia kládla zavedenie občianskeho kalendáru ďalej do minulosti, práve do obdobia okolo roku 4241 pred Kr., pretože jeho použitie je známe aj pred rokom 2782 pred Kr. Dnes sa prikláňa k roku 2782 pred Kr., v ktorom starí Egypťania zaviedli svoj občiansky kalendár. Snaha zosúladiť astronomický solárny rok s občianskym rokom v staroegyptskej spoločnosti viedla k pokusom o reformu kalendára. Roku 238 pred Kr. Ptolemaios III. Euergetes vydal dvojjazyčný kanobský dekrét, v ktorom nariadil meniť dĺžku každého štvrtého roku z 365 dní na 366. Táto reforma sa však neujala. Rímskemu cisárovi Augustovi sa podarilo od roku 22 pred Kr. zaviesť 6. epagomenalny deň každý štvrtý rok (tzv. alexandrijský kalendár ), a tým takmer zastaviť stály posun egyptského kalendára oproti rímskemu juliánskemu. Potom egyptský Nový rok (I achet 1) v období rokov 26 – 23 pred Kr. pripadol na 29. augusta julánskeho kalendára.


Turík

Context: Dejiny  Stredovek Prvá písomná zmienka o Turíku je v listine zvanej Liptovský register z roku 1391, keď Imrich Bubek, župan Liptova a sudca kráľovskej kúrie overoval a komisiou odborníkov skúmal vierohodnosť listín zemepánov v Liptove o ich majetkovej držbe. O zemepánoch Turíka v Liptovskom registri hovorí: „Štefan, syn Petrov, Valentín, syn Tomášov a Štefan, syn Antonov z Turapotoka predložili nám dve listiny, jednu o pridelení akejsi pôdy Tura potok zvanej, urobenom samým kráľom Ladislavom Tomášovi a Šimonovi, synom Marcela; Albertovi a Dionýzovi, synom Sybura na výmenu ich vlastnej pôdy, zvanej Topla, v roku priazne 1278.“ Podľa toho kráľovská komisia hodnoverne vyhlásila, že Štefan, Valentín a Štefan z Turíckeho Potoka sú prví vlastníci zemí v okolí Turíckeho Potoka a vlastnia ich od roku 1278 na základe ustanovenia kráľa Ladislava. Usadili sa tu, osadili tu svojich poddaných a tak majetkoprávne povstala osada, ktorú pomenovali podľa miestneho potoka Turík. Zemepáni tej osady, ktorých do tých čias poznáme len podľa krstných mien, sa od roku 1278 volali Turanskí. Podľa koho alebo čoho sa potok v doline už predtým menoval Tura potok, zatiaľ nevieme hodnoverne doložiť. V Liptovskom registri sa hovorí, že do roku 1278 dolina patrila kráľovi, možno predpokladať, že tu bol kráľovský majer a teda aj osadníci. Alebo z Teplej, kde už v roku 1209 boli osadníci (tam bývali prví známi predkovia Turanských – Sybur, Adalbert a Marcel) a zaiste tiež kráľovský majer, patriaci ku Starému liptovskému hradu, sem prichádzali poddaní obrobiť oračiny alebo pásť dobytok. Skalný útes za Turíkom, zvaný Hradná skala, nám hovorí, že tam v dávnej minulosti bol hrádok, postavený z dreva ako predná stráž hlavného liptovského hradu. Starý liptovský hrad v dávnoveku postavený na rozkaz kráľa, aby strážil významnú obchodnú cestu do Poľska, mal okolo seba menšie strážne hrádky (v Malatinej, Kalamenoch, Teplej, Turíku, Sv. Anne, Sv. Mare, atď.) (Štefan Hýroš: Zámok Likava a jeho páni...) Turícky hrádok zanikol pravdepodobne v roku 1241 po vpáde Tatárov. Prví poddaní osadníci v Turíku zaiste boli ľudia z okolia, dobove označovaní ako inquilini či miseri, t. j. bedári bez prístrešku, bez zeme, ktorých zemepán ľahko získal za svojich poddaných alebo sluhov do dvora, len aby sa zachránili pri živote. Na vykázanom mieste dal im možnosť postaviť si domce s maštalkou, pridelil im na výživu kúsky zeme a tým si ich a ich potomkov právne navždy pripútal k sebe a na robotu na svojom majetku. Prví poddaní sedliaci v Turíku mali domce na vyšnom konci dnešnej obce. Boli to malé drevené domky, s nízkou podmurovkou, pozostávajúce z jednej izby a pitvora, ktorý bol aj kuchyňou. Z im pridelenej zeme, podľa urbárnej dohody, dávali pánovi naturálie – zbožie, peňažité poplatky na rôzne pánove aj župné potreby a mali povinnosť roboty na panskom, ustálený počet ručnej práce i so záprahom. Poddaný nemal slobody osobnej, rodinnej, majetkovej ani spoločenskej. Proti krivdám bol bez súdnej ochrany. Zvlášť žalostný bol stav poddaných v Uhorsku po porážke sedliackeho povstania, vedeného Jurajom Dóžom v roku 1514. Ich život sa vtedy podobal otroctvu až na to, že ich pán nevodil na trh a nepredával. Boli však pripútaní ku zemi, ktorú obrábali tak, že nesmeli opustiť majetok pána, čo ako im zle bolo. Boli na to prísne zákony, jednak z roku 1514 a potom z roku 1715 a 1723. Prechod sedliaka z jednej župy do druhej nebol vôbec možný a ku inému zemepánovi skoro nemožný. Aj zemepáni mohli byť podľa týchto zákonov potrestaní až stratou majetku, ak by boli dovolili presťahovať sa svojim poddaným. V roku 1547 síce uhorský kráľ vydal dekrét, podľa ktorého mali sedliaci právo sťahovať sa, ale jeho praktické vykonanie bolo veľmi komplikované. Podľa tohto zákona, keď sa chcel sedliak sťahovať, musel to najprv ohlásiť tomu pánovi, ku ktorému sa chcel prisťahovať a tiež aj slúžnemu svojho okresu. Slúžny to ohlásil dovtedajšiemu majiteľovi poddaného. Ten mal právo prehovárať svojho poddaného, aby sa nesťahoval. Keď sa ho pánovi nepodarilo presvedčiť, musel poddaný pred richtárom a celou obcou odprisahať, že ho ku sťahovaniu neprinútila nenávisť k zemepánovi, ale nejaká iná príčina. Potom musel vyrovnať všetky svoje dane pánovi, dlžoby spolupoddaným, dom zanechať v poriadku, popredu zaplatiť daň z pozemkov pánovi, ku ktorému sa chcel prisťahovať a až potom mohol od slúžneho dostať povolenie odsťahovať sa. 17. storočie je v dejinách Liptova poznačené ustavičnými prechodmi povstaleckých vojsk sedmohradských grófov Bočkaja, Betlena, Tököliho a dvoch Rákociovcov a rovnako prechodmi vojsk cisárskych proti nim bojujúcich. Ak zemepáni boli týmito vojnami zbedačení a boli, ako to vyplýva z protokolov zasadaní liptovskej stolice, poddaní boli na tom neporovnateľne horšie. V Turíku z tých čias je známa otrasná udalosť, ktorá postihla jednu rodinu tamojších zemepánov. Vojny v Uhorsku mali v tej dobe aj náboženský charakter. Povstalci - kuruci boli protestanti, cisárski - labanci bránili katolíkov a tak, keď do Liptova prišli kuruci, kynožili katolíkov, keď prišlo cisárske vojsko, pomstilo sa na protestantoch. V roku 1676 prišli do Turíka s oddielom kuruckého vojska vodcovia Šuhajda a Obhajda, vošli do domu zemepána Gabriela Turanského a na mieste ho rozsekali na kusy a pohádzali do rôsolu do koryta, odkiaľ vyhádzali polty slaniny a mäsa z brava, čo sa tam močili. Pri tomto mäsiarení, dcéra, ktorá bola doma a pred nimi neutiekla, musela vrahom svietiť. Gabriel Turanský bol človek vyučený ako znalec krajinských zákonov. Zavraždili ho z pomsty, lebo Ján Dvornikovič, zemepán z Teplej, naložil mu zbiť akéhosi evanjelického kazateľa (údajne v Veľkej Paludze) a vraj sa bol vyslovil, že je ochotný vyzabíjať všetkých evanjelických kazateľov (toto uvádza Štefan Hýroš v knihe Likavský zámok a jeho páni, vypísané z protokolu Liptovskej župy). Liptovská župa totiž túto vraždu vyšetrovala a hľadala vinníkov. Po roku 1650 poznáme mená niektorých poddaných v Turíku zo zápisov v matrikách teplanskej fary. Najstaršie známe rodiny v Turíku mali priezviská: Bajdoš, Spiška, Vrtich, Šcec, Likavec, Bogoš, Bielený, Krakovský, Chmurič, Štefčík, Stano, Kosturík, Kuboško, Dropa, Beluš, Rusnák, Kurička, Fučko, Uhrík. Turanskí mali prvý svoj dom v Turíku postavený z dreva. Neskôr v 14. storočí si postavili v dolnej časti dnešného Turíka murovaný kaštieľ. Zvyšky toho kaštieľa boli zbúrané v roku 1930. Vtedy najstarší člen rodiny Turanských, žijúcich v Turíku, z rodinného archívu vyčítal, že onen kaštieľ bol postavený okolo roku 1350. Koncom 17. storočia Turanskí postavili ďalší kaštieľ v hornej časti Turíka, ktorý stojí dodnes. Okrem toho mali v Turíku ešte dva novšie domy poniže kaštieľa. V Turíku od prvoti boli dve nevyhnutnosti pre každú dedinu, mlyn a píla. Patrili zemepánovi. Jeden mlyn pred dedinou pri potoku stál až do roku 1930 a druhý neskôr postavený, stál v Lazoch. Píla stála povyše osady na rovnom priestranstve pri potoku. Neskôr tam zriadili tiež dubáreň. Mleli tam kôru zo stromov pre kožiarsku fabriku v Mikuláši. V 18. a 19. storočí pri panskom dvore existovala malá pálenica na špiritus. Najprv ho pálili zo žita a potom, keď po roku 1770 začali ľudia pestovať zemiaky, aj zo zemiakov. Novovek Dňa 11. mája 1781 zemepán Baltazár Turanský a vdova po nebohom Šimonovi Turanskom Mária, rod. Kecskémeth v prítomnosti liptovského archidiakona, vicearchidiakona a farára liptovskoteplánskeho zápisnične dobrovoľne sa zaviazali, že dávajú svoj pozemok zv. Marčisovský pod stavbu kaplnky. Tiež sa obaja zaviazali, že dodajú po 20 siah kameňa na miesto stavby a ich poddaní prispejú ku stavbe po tri dni ručnými prácami. Rovnako aj bratia Juraj a František Turanský sľúbili dodať po 20 vozov kameňa. Kostolík v Turíku dali postaviť v roku 1798 Turanskí a to tak, že jeden člen ich rodiny menom Jób Turanský, tajomník biskupa vo Vespríme, v testamente poručil na stavbu kaplnky 800 rýnskych florénov a v Turíku bývajúci Turanskí poskytli pozemok a zaopatrili materiál na stavbu. Pod kaplnkou mala byť krypta, keďže však títo nezaopatrili potrebný materiál na ňu a pozemok na kaplnku vyčlenili na močiari, kryptu nespravili. Kaplnka bola spočiatku bez veže, pokrytá šindľom. V roku 1970 bola pokrytá plechom a v roku 1978 na nej vykonali generálnu opravu interiéru. Keď sa na kaplnke dostavala veža, umiestnili na nej zvon, ktorý bol zadovážil v roku 1767 turícky osadník Ján Likavec. Zvon bol predtým asi 30 rokov zavesený na neďalekej zvonici. Zriaďovanie prvých verejných škôl po dedinách v našich krajoch posúrilo nariadenie cisárovnej Márie Terézie v roku 1777, podľa ktorého sa musela zriadiť pre ľud škola všade tam, kde bola fara. Prvá škola v Turíku, ako spomínajú najstarší ľudia, čo sa dopočuli od rodičov, bola zriadená po roku 1850. Bol to jednoduchý sedliacky dom o dvoch izbách, predelený pitvorom. Dom-škola stával pri ceste pred kaplnkou. Učieval v nej schopnejší človek z dediny čítať, rátať a písať. Iba vo štvrtok, keď býval voľný deň na ľudových školách, z Teplej prichádzal diplomovaný učiteľ na zopakovanie a doplnenie učiva. Deti do školy chodievali dve-tri zimy, keď sa skončili a pokiaľ sa nezačali práce na poli. Stačilo, keď sa naučili ako tak čítať, písať a počítať. Škola v Turíku bola založená z iniciatívy teplánskeho farára Jána Vlošáka 15. októbra 1889. On opísal Biskupskému úradu v Spišskej kapitule, aký je stav poddaných v Turíku, že skoro všetci (v tom čase žilo v Turíku, v Turíčku, v Lazoch a na Vlčej jame 217 katolíkov, 26 evanjelikov a 7 Židov) okrem rodín zemepánov sú negramotní a bedári. Vyprosil od spišského biskupa Juraja Čásku na obdobia troch rokov ročnú podporu 50 zlatých a sám sa zaviazal príspevkom 10 zlatých ročne prispievať na školské výdavky v provizórnej škole v Turíku. S obecným výborom v Turíku sa dohodli (richtárom bol vtedy Eliáš Hollý, podrichtárom Juraj Baran, boženíkom Pavol Bursan) a napísali zmluvu, že obec dá škole k dispozícii jednu izbu, zaplatí od nej nájomné, dodá kurivo a zaobstará zariadenie – lavice, stôl. Peter Tábory, organista a učiteľ z Teplej sa zaviazal, že za ročnú odmenu 50 zlatých bude dochádzať do Turíka vyučovať deti vo štvrtok a v nedeľu dopoludnia. Dozor nad deťmi počas učiteľovej neprítomnosti zmluvne prevzal Jozef Likavec za ročný honorár 10 zlatých. To bol začiatok školského vyučovania v Turíku. (Vypísané z archívu teplánskej fary). V roku 1934 katolícka cirkev (Farský úrad v Teplej) najal od Turanských neďaleko ich dvora murovaný dom pre školu a byt učiteľa. Bola to jednotriedka pre všetky školopovinné deti. V roku 1945 bola táto škola poštátnená a vyučovalo sa v nej do roku 1966, keď turícke deti boli priškolené ku Základnej deväťročnej škole v Liptovskej Teplej. Dovážajú sa tam autobusom. Novšie dejiny Majetok Turanských bol po druhej svetovej vojne poštátnený, v Turíku bolo v roku 1950 založené JRD. Združstevnením poľnohospodárstva sa viacerí občania mohli uvolniť pre prácu v priemysle a rôznych prevádzkach. Možnosť väčšieho zárobku sa začali navonok prejavovať vo výstavbe nových domov, v zlepšení domového zariadenia, v slušnom zaobliekaní a stravovaní. Turík sa upravil vo vzhľadnú dedinku s počtom cca 230 obyvateľov. Za pomoci občanov a iniciatívy vedúcich činiteľov bol v obci vybudovaný vodovod, upravili sa cesty, zabezpečilo sa autobusové spojenie. V roku 1974 v akcii Z postavili občania Kultúrny dom. Rodina Turanských Turanský bol starobilý slovenský rod. Podľa ich genealógie svoj koreň majú v Žibúrovi a Adalbertovi. Títo dostali v roku 1209 od palatína Tomáša Midu pole, ktoré bolo možné obrobiť 4 záprahmi koní a rozprestieralo sa v chotári obce Liptovská Teplá. Ich synovia Tomáš a Šimon, Albert a Dionýz v roku 1278 vymenili so súhlasom kráľa alebo na jeho popud zeme v Teplej a dostali zeme pri potoku Tura, ktoré predtým boli majetkom kráľa. Od tých čias si osvojili priezvisko Turanský. Ďalší potomok tejto rodiny František dostal roku 1330 od liptovského župana Donča za záchranu života zeme na rozhraní Liptova a Oravy, zvané Komjatná Lúka. V tom čase totiž kráľ Karol Róbert viedol vojnu s Valachmi, v tej vojne sa účastnil aj župan Donč. Valasi sa opevnili vo vrchoch Sedmohradska, vlákali do priesmykov kráľovské vojsko a zaskočili ho . V bitke zabili koňa Dončovi a tomu hrozila smrť. Fraňo Turanský mu ponúkol svojho koňa a tak ho zachránil. Za túto službu dostala rodina Turanských zeme v dnešnej Komjatnej. (Štefan Hýroš, Likava a jeho páni...) Rodina Turanských za 700 rokov sa rozrástla do začiatku XX. storočia na cca 136 rodín po mužských potomkoch. Rozišli sa na majetky v Liptovskej, Oravskej, Trenčianskej, Hontianskej, Abovskej, Zemplínskej župe a v Maďarsku. Napríklad Michal Marcel Turanský bol v roku 1548 farárom vo Veličnej; Gabriel Turanský sa v roku 1670 spomína v spisoch Liptovskej župy ako znalec krajinských pomerov; Mikuláš Turanský pôsobil v roku 1638 v Bratislave ako notár; Jób Turanský, katolícky kňaz bol v roku 1798 biskupským tajomníkom vo Vesprime; Peter Turanský v rokoch 1839–44 bol poslancom v uhorskom sneme; Eufrozina Turanská manželkou básnika Sama Chalupku; Ján Turanský bol farárom v Liptovskej Teplej 34 rokov (1854–1888). Posledných zemepánov Turíka z rodu Turanských poznali starší občania pod menami Zoltán a Koloman. Manželka Kolomana Turanského Mária, rodená Deltl, pochádzajúca z obce Pančová v Juhoslávii i po skonfiškovaní majetku žila v Turíku a tu zomrela ako 82-ročná 6. júna 1956. Ostatní pomaďarčení potomkovia rodiny Turanských sa z Turíka odsťahovali do Budapešti. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol Navštívenia Panny Márie, jednoduchá jednoloďová stavba s polkruhovým ukončením presbytéria a predstavanou vežou z roku 1798. Na konci 19. storočia bol upravený drevenou nadstavbou veže. Interiér je zaklenutý valenou klenbou. Hlavný oltár je klasicistická stĺpová architektúra s empírovým obrazom Navštívenie Panny Márie zo začiatku 19. storočia. Nachádza sa tu drevený organový chór. Parapet chóru je zostavený zo starších obrazov so straozákonnou tématikou zo 17. storočia. Kostol má hladké fasády členené opornými pilermi. Okná sú polkruhovo ukončené, veža s drevenou nadstavbou má ihlancovú helmicu.


Bitka v Strečnianskej tiesňave

Context: Výsledky V tiesňave, napriek veľkému nasadeniu povstalcov i francúzskej partizánskej brigády, ktorá sa v mnohom vyrovnala profesionálnej armáde, sa nepodarilo Nemcov zastaviť. Výrazne sa prejavila veľká prevaha Nemcov v ťažkej technike, keďže povstalcom chýbali protitankové i protilietadlové zbrane. Napriek neúspechu povstalcov sa touto akciou podarilo Nemcom zabrániť postupu na Martin i do centra povstaleckého územia a výrazne podporiť povstanie v jeho prvých dňoch. Nemci iba ovládli už zničený úsek košicko-bohunínskej železnice. V celej bitke sa im nepodarilo využiť veľkú prevahu tankových jednotiek, ktoré sa nemohli v úzkej tiesňave rozvinúť. Ich veľkou výhodou však bola podpora zo vzduchu.


Bitka v Strečnianskej tiesňave

Context: Boje pri Žiline Už pred obedom 29. augusta povstalecký prieskum zistil prichádzajúce nemecké transporty skupín von Ohlena a Juncka pri Hornom Hričove. V rovnakej dobe sa v meste rozhorel boj so 400 člennou nemeckou spojovacou jednotkou, ktorá sa zabarikádovala v budovách dievčenského gymnázia, synagógy, finančného paláca a hlavnej pošty. Neskôr povstalci narazili ešte na menšiu skupinu asi 40 nemeckých vojakov severne od obce Stráňavy. Likvidácia tohto nemeckého zoskupenia sa podarila až po príchode francúzskeho partizánskeho oddielu pod vedením Georgesa de Lannuriena. Postup skupín von Ohlena a Juncka 29. augusta, ktoré večer začali ohrozovať tylo povstaleckých jednotiek pri Hornom Hričove a Brodne, prinútil povstalcov najprv ustúpiť do mesta. Slabá posádka však nemala možnosti brániť Žilinu na širokom fronte, preto sa začala sťahovať do Strečnianskej tiesňavy. Tu povstalci zo žilinskej posádky majora Jozefa Dobrovodského zaujali obranné pozície na ľavom brehu Váhu spolu s časťou martinskej posádky podplukovníka Emila Perka. Pridali sa k nim francúzsky partizánsky oddiel kapitána de Lannuriena (neskôr známy ako Prápor maršala Focha) a mínometný oddiel 1. československej partizánskej brigády M. R. Štefánika. V komunikácií medzi armádou a partizánmi však opakovane dochádzalo k nedorozumeniam a svojvoľným akciám partizánov, ktorí mali obsadiť pozície na pravom brehu Váhu na línii Starhrad – Jedľovina, no do týchto miest nikdy nedorazili.


Partizánska brigáda Jana Žižku – Pola

Context: Revolučné národné výbory Súčasne s vytvorením oslobodeného územia sa na ňom vytvorili aj národné výbory, ktoré riadili život na oslobodenom území až do jeho obsadenia koncom novembra. Aj po obsadení územia neprestali v niektorých obciach svoju činnosť národné výbory. V mnohých obciach boli vládni komisári obce súčasne aj predsedami Revolučných národných výborov. Tieto mali významný podiel na zabezpečovaní života partizánov. Príkladom sú vykonanie pozemkovej reformy na veľkostatku v Šišove, výroba lodiek na prepravu partizánov a povstalcov cez Váh, keďže mosty cez Váh strážili Nemci. Výrobu lodiek zabezpečovali v obciach Duchonka, pri Zlatníkoch na Bielej Bukovine, Malých Hostiach, Podhradí, Prašiciach. Národné výbory zabezpečovali zásobovanie partizánov, rozdeľovanie obilia, kože a látok, ktoré partizáni získali zo skladov. V rímskokatolíckom kostole v Slatine sa 15.októbra 1944 uskutočnila partizánska svadba. VHA PH191,305.V Omastinej a Uhrovskom Podhradí boli obuvnícke dielne. Budovanie bunkrov a zásobovacích základní vykonávali občania podhorských obcí spolu s partizánmi. Ošetrovanie ranených a chorých zabezpečovali v partizánskych nemocniciach a ošetrovniach, ktoré boli v Uhrovskom Podhradí, Závade pod Čiernym vrchom v časti Dupnica, v Temeši a inde. Tam vo veľmi ťažkých podmienkach uskutočňovali aj ťažké operácie.


Hnilec (rieka)

Context: Dejiny Okolo polovice 2. tisícročia pred Kr. sa pastierske kmene, ktoré sa usadili v blízkosti hôr, naučili využívať domáce zásoby medených rúd v údolí Hnilca.


Dúbravy

Context: Prvá svetová vojna Ani Dúbravy neboli ušetrené od tejto pohromy. 1. augusta 1914 bola vyhlásená mobilizácia, všetci vojnopovinní nastúpili na front. Do konca roka odišlo zo svojich domovov 23 mužov, do konca r. 1915 to bolo spolu 79 mužov. Zásobovacie pomery počas vojny neboli najhoršie, nakoľko boli ľudia každoročne v lete i včas potreby zamestnaní pri vígľašskom veľkostatku a takto si zaobstarávali potrebné veci k živobytiu.


Turčianska župa (Uhorsko)

Context: Národnosti Obyvatelia Turca boli prevažne Slováci, čo pretrvalo do súčasnosti. Nemci žili len na hornom (južnom) Turci, no po 2. svetovej vojne boli evakuovaní a čiastočne vyhnaní do Nemecka.


Kysuce

Context: História  Od kamennej doby po starovek Archeologické vykopávky na Kysuciach umožňujú predpokladať výskyt človeka na tomto území už v staršej kamennej dobe. Dokladajú to napríklad nálezy mamutích zubov a kostí srstnatého nosorožca a pratura v Krásne nad Kysucou a v Starej Bystrici, radiolaritové odštepy z Lysice a Krasnian od rieky Varínky, zlomok patinovanej pazúrikovej čepele z Nezbudskej Lúčky a odštep z Ochodnice. Významným miestom pre archeológov je Koscelisko v Radoli. Odtiaľ pochádza sekerka a čepieľka z obsidiánu a rôzne iné úlomky, ktoré môžu dokumentovať osídlenie Kysúc v eneolite, no aj iné nálezy zo skorších dôb. Najväčšie opevnenie Kysúc vystaval ľud lužickej kultúry na vrchu Malý Vreten v chotári Oškerdy, ktorý leží v tesnej blízkosti Kysuckej brány. Nájdená keramika datuje hradisko do neskorej bronzovej doby, alebo na začiatok staršej železnej doby (8.7. stor. pred Kr.). Stredovek Od 1. storočia chýba počas dlhého obdobia jediný doklad o pobyte človeka na Kysuciach a predpokladá sa, že územie opäť začali využívať až v 5.6. storočí prví Slovania. Najstaršou priamou písomnou zmienkou o Kysuciach je Belova listina z roku 1244, ktorou daroval Bohumírovi, synovi Sebeslava „...terram quandam in confinio Polonia...KisZudcze...“. Táto ohraničuje veľký majetok medzi riekou Kysuca, riečkou Divinka a potokom Vranie. Je to v podstate územie neskoršieho budatínskeho panstva. V Radoli boli objavené základy kostola pochádzajúceho približne z 13. storočia. Z historických dokumentov sa dajú k tomuto kostolu priradiť iba údaje zo súpisu tzv. pápežských desiatkov z rokov 13321337, kedy radoľský farár Peter odvádzal 6 grošov a jeho fara bola vtedy jedinou na Kysuciach. Listinou z roku 1244 udeľuje uhorský kráľ Belo IV. Bohumírovi, synovi Sebeslavovmu územie na západ od Kysuce až po poľské hranice na severe a po potok Vranie na juhu. Jadrom tohto územia bolo už v roku 1254 mestečko Jačatín, doložené ako mýtna stanica roku 1321 a ako osada prerastajúca v mesto roku 1325 – dnešné Kysucké Nové Mesto. Z roku 1325 pochádza prvá písomná zmienka o obci Krásno nad Kysucou – najstaršej obci na severe Kysúc. V 15. až 16. storočí patrila obec do farnosti Radoľa, neskôr do farnosti Kysucké Nové Mesto. V 70. až 80. rokoch 18. storočia patrila obec do farnosti Stará Bystrica. Až v roku 1788 vznikla v Krásne nad Kysucou samostatná farnosť s filiálkou v Zborove nad Bystricou. Krásno nad Kysucou má v súčasnosti štatút mesta. Súbor:Kysuca, 17th century.jpg|thumb|right|Pohľad na Kysucký región s Krásnom v strede mapy z polovice 18. storočia Novovek Súbor:Vychylovka.jpg|thumb|Múzeum kysuckej dediny vo Vychylovke Súbor:Kaplnka zo Zborova nad Bystricou.jpg|right|thumb|Kaplnka zo Zborova nad Bystricou (Múzeum kysuckej dediny) Z obdobia novoveku pochádza veľké opevnenie – Šance pri Mostoch u Jablunkova. V roku 1535 sa prvýkrát uvádza nová osada Klubina, prvá lokalita na Kysuciach, založená na základe valašského práva. V metácií Strečna, Bytče a Starého hradu z roku 1540 sa spomínajú vrchy Zborov, Diedova a Blasovicz. Prvá určitá správa o Čadci sa nachádza v spore o uhorsko-sliezske hranice z roku 1565, z ktorej vyplýva, že ako stálejšie sídlisko sa začala vyvíjať len nedávno a meno dostala od riečky Čadčianky (Čadečky). V urbári budatínskeho panstva z roku 1572 sa spomína pod názvom „Wes Cziatcza“, ktorá mala valašské šoltýstvo, 2 sedliacke a jednu želiarsku usadlosť. V urbári z roku 1572 je okrem Čadce prvýkrát v písomných dokladoch uvedené aj Lopušné. V roku 1578 sa uvádza, že privilegovaní Valasi sú usadení aj vo Vadičove. Už v 80. rokoch 16. storočia. viaceré valašské salaše cholvaroky sústredené na miestach Ochodnica, Bystrica, Oščadnica, Zborov, Kalinov, Svrčinovec, Javorské sa zmenili na dediny, resp. kopanice. V 2. polovici 16. storočia. vznikli na valašskom práve osady Dunajov, Ochodnica a Stará Bystrica Najstaršou osadou založenou už na kopaničiarskom práve bola Turzovka. Vznikla na bytčianskom panstve Turzovcov a začala sa stavať už koncom 16. storočia. Prvýkrát sa spomína v roku 1601. K ďalším osadám Kysúc založeným kolonizáciou na kopaničiarskom práve patria: Olešná, Vysoká nad Kysucou (z jej kopaníc sa začiatkom 18. stor. začala formovať osada Makov) spomínané v roku 1619. Lodno, Horelica, Raková, Svrčinovec a Staškov prvýkrát písomne uvedený v roku 1640. V roku 1641 sa uvádza osada Oščadnica. V 1. polovici 17. storočia. mali vzniknúť ešte osady Podvysoká (okolo roku 1625), Podjavorské (okolo roku 1638) a Skalité (okolo roku 1648). Ako úplne nové sídlisko uvádza urbár Novú Bystricu v roku 1662. Zborov, Pažite i Zákopčie, sa tu ako dediny uvádzajú prvýkrát. Kopaničiarska Radôstka i Lutiše boli postavené obyvateľmi zo Starej Bystrice okolo polovice 17. storočia. Čierne sa v roku 1662 spomína taktiež ako úplne nová osada. V roku 1696 vznikla nová dedina Riečnica, ktorej usadlosti si rozdelili Löwenburgovci v roku 1713. V deľbe a určení hraníc Riečnice sa v hraniciach Novej Bystrice uvádza aj sídlisko Vychylovka, ktoré sa neskôr vyvinulo v samostatnú dedinu. Súčasťou Novej Bystrice bol aj „mons Havrjelka“ i „aqua Oselnicza“ pod ktorými vznikli neskôr kopanice obyvateľov Starej i Novej Bystrice. Ich spojením vznikla v roku 1950 obec Harvelka. V tom istom čase vznikali aj rozsiahle kopanice Turzovky, z ktorých len nedávno vznikli obce Klokočov, Korňa a Dlhá nad Kysucou.


Partizánska brigáda Jana Žižku – Pola

Context: Fašistické represálie-vypálenie obcí<ref>Kroniky obcí Miezgovce, Uhrovec</ref> Fašisti spolu s príslušníkmi Pohotovostných oddielov Hlinkovej gardy sa za podporu obyvateľov partizánom kruto pomstili. V rámci prípravy veľkej protipartizánskej ofenzívy postupne vypaľovali a rabovali podhorské dediny v uhrovskej doline. Ako prvú 29. októbra 1944 vypálili a vyrabovali Miezgovce, všetkých chytených obyvateľov odvliekli do Bánoviec nad Bebravou, odkiaľ ženy s deťmi večer prepustili a z mužov 36 odvliekli do Nitry, kde ich dva týždne vypočúvali a mučili. Po dvoch týždňoch ich prepustili, ale dvaja na následky mučenia zomreli. Keď boli obyvateľky Miezgoviec, dve mníšky, prosiť u vtedajšieho prezidenta Tisu (keď bol dekan v Bánovciach boli väzni jeho farníkmi) za ich prepustenie, tak im povedal, že pánboh poslal na Miezgovčanov Nemcov, ako štipľavých hadov zato, že podporovali partizánov. A takto postupne vypálili a vyrabovali Uhrovec a ďalšie obce v uhrovskej doline (pozri mapu).


Prešovská vzbura

Context: Priebeh vzbury Vojaci 67. cisárskeho a kráľovského pešieho pluku, v ktorom mali väčšinu Slováci zo Šarišskej a Liptovskej župy a niektorých ďalších menších prešovských útvarov, odopreli poslušnosť svojim veliteľom lebo už mali dosť vojnových útrap prvej svetovej vojny a tak aj pod vplyvom revolúcie v Budapešti, v noci z 31. októbra na 1. novembra 1918 spolu s civilistami, vyrabovali v meste Prešov vojenské sklady a obchody. Po príchode vojenských posíl boli vzbúrenci pozatýkaní a napriek tomu, že počas nepokojov nedošlo k žiadnym stratám na životoch, odsúdil 120 účastníkov vzbury štatariálny súd na trest smrti. Ten istý deň 1. novembra 1918 bolo popravených 40 vojakov a 2 civilisti. Ostatným sa podarilo ujsť. Táto udalosť je známa aj ako Prešovská vzbura. Bola to najkrvavejšia udalosť od Prešovských jatiek (1687). 6. novembra 1918 Ján Meličko z Prešova, napísal vtedajšiemu martinskému vedeniu Slovenskej národnej rady list v ktorom píše: „ráno bez akéhokoľvek výsluchu ich dali strieľať a síce pri kostole. Mnohí sa útekom chceli zachrániť, ale ako psov ich strieľali. Moc zaslzených očí sa dívalo na to. No boli tam aj vysmiate tváre vyvoleného národa.“ Vtedajšie maďarské vojenské aj štátne orgány túto vzburu zaradili do kategórie rabovania obchodov a nie medzi klasickú vojenskú vzburu. Historickú udalosť pripomína aj pamätná tabuľa, ktorá bola umiestnená na severnom múre konkatedrály svätého Mikuláša a je na nej napísaný tento text: „Pri tomto kostolnom múre zastrelili 1. novembra 1918 34 vojakov a občanov odsúdených na smrť podľa stanného práva za účasť na vzbure 31. októbra 1918, ktorá vznikla pod vplyvom VOSR.“ Miesto popravy je zaradené do slovenského zoznamu národných kultúrnych pamiatok pod číslom 707-1443/0


Žakýlsky hrad

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o existencii Žakýlskeho hradu pochádza z roku 1560, no vzhľadom na podobnosť s ostatnými blízkymi hradmi Pohronia sa predpokladá existencia hradu už od 13. storočia. Prvá a zároveň aj posledná nepriama zmienka o hrade je až z roku 1560, kedy dal cisár Ferdinand I. vypočuť svedkov, ktorí pri hraničných sporoch zhodne označili za medzník chotárnu studničku pod „starým hradom“. Rozloha hradu a obdobie jeho existencie napovedá, že vznikol spolu s rozmachom ťažby striebra v Banskej Štiavnici. Túto možnosť predostrel vo svojej práci Sitno a čo z neho vidieť aj Andrej Kmeť, ktorý uviedol, že F. R. Osvald upozornil ma na cestu do hradu vedúcu, po ktorej vraj kedysi (dľa podania ľudového) vozievali striebornú fúru z Kremnice do Štiavnice, a tak potom ďalej do Viedne. Cesta tá vraj išla od kremnickej hradskej, tam, kde sa táto vyše Sv. Kríža spája s hronskou hradskou, cez Hron, hore na Močiar, popri Pustom hrade, dolu do Teplej. V chotáre močaranskom značí sa vraj dosť dobre, miestami vidieť ešte dlažbu kamennú. Na hradskej tejto mohol hrad podať striebornej fúre cez noc bezpečný útulok. Zánik a existencia hradu čaká stále na hlbšie preskúmanie.


Udiča

Context: Prvá svetová vojna Počas I. svetovej vojny muselo veľa mužov z dediny narukovať (120 mužov odišlo, 10 z nich padlo do zajatia a 30 mužov prišlo o život). Neskôr boli nariadené domobranecké prehliadky. Na týchto prehliadkach sa striedali bývalí nevojaci vo veku 18 až 42 rokov. Schopnejší z nich boli odvádzaní a po krátkom výcviku posielaní na front.


Dúbravy

Context: Tradície Zvyčajne sa spájali s cirkevnými sviatkami a obradmi. Koledníci "betlehemci" obchádzali roztrúsené laznícke usadlosti niekoľko dní počas vianočných sviatkov. K veľkonočnej tradícii patrilo v Podpoľaní kúpanie dievčat studenou vodou. Súčasťou sadobného zvykoslovia boli špecifické odevy a jedlá pre túto príležitosť. K jarnej tradícii patrilo tiež stavanie a váľanie májov. Počas zimných večerov boli vo zvyku "páračky", susedia sa navštevovali, párali husacie perie a rozprávali veselé historky zo života. Miestne akcie a podujatia Podpoľania sú dodnes úzko späté s ľudovými zvyklosťami. Nielen v kroji, ale i vo zvykoch, obyčajoch i v samej povahe sa Dúbravci líšili od 0čovanov a mali i vtom svoju rázovitosť. V zime i v lete boli zapriahnutí v práci a na sviatky najmä na Štefana o Vianociach si veselo zaspievali. Ku zvláštnym zvykom, ktoré sme málokde videli sa počítali tunajšie zvyky veľkonočné. Na zelený štvrtok sa zhromaždili všetci chlapci dediny na jednom konci obce a jeden za druhým s rapkáčom v ruke išli dedinou a miesto zvonenia klepkali. Na veľkonočný pondelok tu bývala hromadná oblievačka a po nej veselý tanec so spevom.


Velické Granáty

Context: Názov Pastieri a poľovníci oddávna nosili z Velickej doliny tmavočervené a čierne granáty. Brúsili z nich kamienky do suvenírovej bižutérie. Granát ako amulet chránil zlatokopov pred nástrahami a duchmi, poľovníkov na kamzíky pred úrazmi. Kamienky nachádzali väčšinou v skalách dolinnej terasy, popri Večnom daždi, a najmä v jej východnej časti, ktorú preto nazývali Granátnicou i Granátovou stenou. Z nej tento názov prešiel na celé terajšie Velické granáty.


Sampor

Context: Dejiny Od konca 18. storočia sú doložené tieto tvary názvu sídla: Rok Názov 1773 Szampor 1786 Sampor 1808 Szampor, Sampor 1873 až 1913 Számpor 1920 Zampor, Sampor 1927 Sampor Vznik usadlostí Pomerne dlhé a pokojné obdobie vlády Anjouovcov prinieslo celý rad pozitívnych zmien pre stredovekú spoločnosť, akými boli napríklad hospodársky rast, osídľovanie vyššie položených regiónov a rozvoj trhu i remesiel. Aj v Podpolianskom regióne bolo vidno pozitívne zmeny. Pre vzrastajúci počet obyvateľov bolo treba zabezpečiť dostatok potravín. Preto sa začalo s klčovaním lesov a hájov, ležiacich na okrajoch chotárov dedín, a tým aj k zväčšovaniu plôch obrábanej pôdy a zakladaniu nových poddanských usadlostí. I keď počet kráľovských majetkov ostal v tejto oblasti naďalej vysoký, zároveň dochádzalo aj k rozširovaniu zemianskych majetkov. K starším zemianskym sídliskám z 13. storočia ako sú Hronsek, Radvaň, Veľká Lúka, Horná Mičiná a Poniky pribudol celý rad nových zemianskych sídlisk – Čerín, Zolná, Dúbravica, Sebedín, Sampor, Lukavica, Lukové a ďalšie. O osídlení v blízkom Sampore hovorí metácia Čerína v roku 1300. Ohraničenie prechádzalo popri väčšom potoku Sampor (Zampur) k prvému medzníku okolo hranice zemana Heinza (Hench de Zampur – Henrich zo Sampora). S uvedeným vlastníkom možno azda stotožniť osobu s dosial neurčeným predikátom (Hench de Zaym), ktorý spolu so svojim bratom Tomášom v roku 1286 predal svoj majetok na Ostrej Lúke magistrovi Otovi. Na prelome 14. a 15. storočia sídlila v Sampore jedna z vetiev zemanov z Poník. Obec sa neskôr dostala do držby ich príbuzných Šóšovcov. Spomínaný Heinz mohol nadobudnúť majetok v Sampore na základe kráľovskej donácie. Príjazdová cesta do dedinky 1. hodnoverná písomná zmienka o usadlosti Sampor Dňa 12. apríla 1336 synovia Pavla Madáča predstúpili pred zvolenského župana Donča a spolu so svojím bratrancom Tomášom, synom Benedikta, vyhlásili, že prisľúbili dať súhlas s predajom časti Sampora, ktorý patril Mikulášovi, len čo sa vrátia z vojenskej výpravy. Mikuláš syn Henza zo Sampora vzhľadom na svoju chudobu a ťažkosti ponúkol svoj majetok Sampor z titulu susedstva na kúpu, alebo zálohovanie Mikulášovi, Lökősovi (Leukus), Jánovi a Pavlovi synom Pavla, syna Madača (Madach), ako aj Tomášovi synovi Benedikta, syna tohože Madača a tiež Ondrejovi z Lánca (Mikuláš sa rozhodol nakoniec predať svoj majetok dobronivskému podkastelánovi Ondrejovi z Lánca (de Lanch, Abovská župa), servientovi zvolenského župana Donča). Menovaní Pavlovi synovia a Benediktov syn dovolili kúpiť spomínaný majetok Ondrejovi z Lánca. Slobodné právo kúpy majetku Sampor mu potvrdil sused Tomáš syn Benedikta zo Zolnej (de Zouna) opätovne i podľa listiny Turčianskeho konventu vydanej 21. máj a 1337. Kupujúci Ondrej Lánci je v tomto dokumente zároveň titulovaný ako dobronivský vicekastelán. Okrem majetkových pomerov v Sampore písomné správy obsahujú aj údaje o osídlení v regióne. Regest listiny Listina bola napísaná v šiestu nedeľu po veľkonočnej oktáve Roku Pána tisíc tristo tridsať šesť, čo vychádzalo na 12. apríla (1336) vo Zvolene pred vtedajším zvolenským županom Dončom. Mikuláš dal do ponuky svoj majetok Sampor na predaj. Podľa vtedajšieho práva najprv majetok ponúkol svojim susedom Vavrincovi, Mikulášovi, Pavlovi a Jánovi, ktorý boli synovia Pavla, majiteľa majetku Čerín. Ďalej svoj majetok ponúkol Tomášovi, keďže jeho otec Benedikt bol zas vlastníkom majetku Zolná. Tomáš bol bratrancom Pavlových synov, nakoľko Pavol a Benedikt boli bratia a mali spoločného otca Mádača. Keďže všetci piati odmietli ponuku, Mikuláš majetok nakoniec predal Ondrejovi z Lánca, familiárovi župana Donča. Vystupujúce osoby v listine Donč, zvolenský župan Mikuláš, syn Henza zo Zampora synovia Pavla, majiteľ majetku Čerín1, (Pavol – syn Mádača): Vavrinec (Lökős alebo Leukus (13331376)), dvorský rytier ( aule miles ) kráľa Ľudovíta Veľkého (5. marec 1326, Vyšehrad10. september 1382, Trnava) Mikuláš (13191363) Pavol (13331351) Ján (13331351) Tomáš, syn Benedikta, majiteľ majetku Zolná (Benediktsyn Mádača) Ondrej z Lánca ( de Lanch , Abovská župa), servient zvolenského župana Donča, ktorý majetok kúpil pozn. 1 Začiatkom 14. storočia žil Pavol pravdepodobne na svojom majetku Čerín. Poukazuje na tento fakt viacero listín z rokov 13121314, v ktorých sa spomína ako šľachtický arbiter a svedok pri rôznych právnych konaniach. Samporskí šľachtici Nejasná ostáva otázka zaradenia šľachticov zo Sampora (Henich, jeho syn Mikuláš a synovia Matej a Mikuláš), no vzhľadom na priestorové rozloženie ich majetku, ktorý bezprostredne susedil s majetkami Madáčových synov, možno predpokladať, že tiež patrili k širšiemu rodovému spoločenstvu Radun. Šľachtici zo Samporu Neznámy predok Heinz, zvolenský podžupan 1272 – 1290 – 1300 Mikuláš, syn Heinza 1336 Matej a Mikuláš, synovia Mikuláša Radunovci Radunov pravdepodobne druhorodený syn Madáč (1241 – 1278), zakladateľ rodu Madáč, bol pážaťom a neskôr dvoranom kráľa Bela IV., rovnako ako aj jeho otec. Spolu s ním a so svojimi bratmi žil na kráľovskom dvore a verne slúžil panovníkovi. V posledných rokoch svojho života zrejme sídlil na svojich novohradských majetkoch v Oslároch – Veľkom Krtíši. V prameňoch sa spomína roku 1278, keď uzavrel dohodu s komesom Petrom, synom Mikuláša a Biterom (predkovia Balašovcov) o chotárnych hraniciach medzi Oslármi a susednými Strhármi. Vtedy vystupuje s predikátom „z Oslárov“ (de Oslar). O jeho smrti nie sú zachované správy. Zanechal piatich synov: Benedikta, Ondreja, Pavla, Štefana a Mika. Z nich najvýznamnejší bol Pavol (1287 – 1326), kráľovský vojak a familiár šarišského a zvolenského župana Demetera. Roku 1298 sa zúčastnil na vojenskom ťažení Demetera v Nemecku, kde bojoval proti nemeckému kráľovi Adolfovi Nasavskému za záujmy uhorského kráľa Ondreja III. v bitke pri Göllheime na Rýne. Osobitné vojenské zásluhy si získal aj pri ďalších vojenských výpravách, najmä pri dobýjaní hradu Kysak (Köszeg) a hradu Šomoď (Sümig, župa Zala), ktorý bol v rukách kráľovho nepriateľa Mikuláša, syn Henricha. Kráľ Ondrej III. jeho početné vojenské zásluhy bohato odmenil. Roku 1300 mu najskôr daroval majetok Štiavnica v Liptove. V tom istom roku ho obdaroval aj majetkom Čerín vo Zvolenskej župe. Podľa metácie uvedenej v listine išlo o majetok, ktorý vypĺňal územie medzi potokmi Lukavica, Zolná a Sampor. Na severe hraničil s územím patriacim Mikovi (Horná a Dolná Mičiná) a na juhu s územím komesa Henicha (dnes Sampor). Podľa tejto donačnej listiny vraj Ondrej III. daroval Pavlovi „opustenú zem bez akéhokoľvek obyvateľstva“. Termín „prázdna zem bez obyvateľstva“ (terra vacua semper et habitatoribus destituta) treba pritom chápať nie ako neosídlenú, pustú zem bez akéhokoľvek obyvateľstva, ale ako vlastnícky právne neobsadený majetok, ktorý preto patril do donačnej právomoci uhorských kráľov. O tom, že spomínané územie už vtedy nebolo úplne opustené a bez obyvateľstva, svedčí samotná listina. V prvom rade je to pomerne presná topografia územia s už ustálenými názvami vôd, popri ktorých viedli hranice spomenutých majetkov, ako i samotný názov lokality (terra Cheren). Je zrejmé, že toto územie už bolo osídlené, lebo darovanie majetku v stredoveku malo význam len vtedy, ak rodine zemana zaisťovali poddaní svojou prácou na zúrodnenej pôde dostatočné živobytie. Vymedzenie a predaj majetkov Podľa listiny z 12. apríla 1336 mohol byť Ondrej z Lánca susedom Henzovho syna Mikuláša už pred kúpou jeho majetku. Ondrej patril k familiarite župana Donča o čom svedčí aj jeho funkcia vicekastelána hradu Dobrá Niva. Ondrej syn Jakuba z Lánca už v roku 1324 nadobudol majetok Rakovec na juhu Zvolenskej stolice. Nakoľko dohoda o kúpe Sampora obsahuje aj zmienku o predchádzajúcej kúpe časti zeme Hrádok pri meste Zvolen je pravdepodobné, že pri tejto kúpe mohla rozhodovať práve blízkosť obidvoch majetkov. Metácia východnej časti chotára Zvolena spomína v roku 1263 vrch Haraduk, totožný s lokalitou Hrádok na území Lieskovca. Vzhľadom na situovanie pri Zvolene možno vzťahovať k tejto lokalite aj označenie Hradik v listine z roku 1336. Polohu kúpenej časti zeme Hrádok môžeme lokalizovať priamo do chotára Lieskovca. Inou možnosťou je územie niektorej z okolitých obcí. Poloha v blízkosti Hrádku aj Sampora navodzuje otázku, či uvedenou časťou zeme nemohlo byť i neskoršie Lukové. Metácia čerínskeho majetku Madačovho syna Pavla v roku 1300 opisuje hranice územia na severe vymedzeného chotármi Mičinej a Poník. Južné hranice prechádzali k väčšiemu potoku Sampor (ad maiorem aquam Zampur) a jeho sútoku s Lukavicou. Po obvode chotára sa metácia vracala k prvému medzníku okolo hranice komesa Henza (circa metam comitis Hench). Smer ohraničenia poukazuje na umiestnenie Henzovho majetku, ktorý sa už v roku 1300 nachádzal v oblasti Sampora. K ďalším údajom vzťahujúcim sa k osídleniu územia patrí údaj o Zolnej vo vlastníctve Benediktovho syna Tomáša. Podľa listiny vydanej 24. augusta 1337 protestovali synovia Madačovho syna Pavla pred zvolenským županom Dončom proti ich príbuznému a susedovi Benediktovmu synovi Tomášovi. Ten chcel bez ich dovolenia predať všetky svoje majetky a majetkové podiely svojmu švagrovi, Petrovmu synovi Benediktovi. Okrem Zolnej mohol Tomáš v tomto období vlastniť i majetok v Sampore. Dedinka v údolí 26. mája 1336 už komes Mikuláš spolu so svojimi synmi Matejom a Mikulášom potvrdili pred Ostrihomským konventom, že polovicu dediny Sampor (possessio Zampur) predali komesovi Ondrejovi za časť zeme „Hradík“ pri Zvolene (terre Hradik prope civitatem Zolium, dnes asi archeologická lokalita Priekopa pri Zvolene-Môťovej alebo sa uvádza aj ako: pro quadam parte terre Hradik vocate prope civitatem Zolom), ktorú komes Ondrej kúpil za 30 hrivien od Pavla, nazývaného Biro. Zároveň vyhlásili, že druhú polovicu dediny predali komesovi Ondrejovi už skôr za 60 hrivien. Šóšovci Počiatkom 16. storočia Šóšovci prijali Lutherovo učenie a dedinka sa stala evanjelickou, tak ako je tomu aj dodnes. Podľa listiny z roku 1409 získal Štefan syn Jakuba Šóša novú donáciu na Poltár v Novohrade, vymenený s Ľudovítom I. za Poniky. Spolu s ním vystupuje ako spoluvlastník jeho bratranec Gregor syn Tomáša zo Sampora (de Zampor). V nasledujúcom období Gregora zo Sampora (de Zambor) nachádzame pri majetkových pokonaniach ako kráľovského človeka. Roku 1423 Gregorovi a jeho synom Jánovi a Jurajovi, ako aj Ladislavovi a Jurajovi, synom Štefana Šóša potvrdil kráľ Žigmund držbu Ladzian v Honte, ktoré ich predkovia vymenili s kráľom Ľudovítom za Poniky. Gregor zanedlho zomrel, nakoľko v roku 1428 podiel v Ladzanoch vlastnila už vdova po Gregorovi zo Sampora (de Zampor). Podľa listiny z roku 1431 Gregor zo Sampora (de Zampar) vlastnil Ladzany spolu s majetkom Platina vo Zvolenskej stolici, ale po jeho smrti dali jeho synovia Ján, Ladislav a Štefan tieto majetky do zálohu Bartolomejovi z Bacúrova. Ten ich odpredal Jurajovi a Ladislavovi Šóšovi. Obec sa neskôr dostala kúpou alebo dedením do držby Šóšovcov, ktorí Sampor vlastnili do začiatku novoveku. Kostol sv. Michala Archanjela Ruiny kostolíka sv. Michala Archanjela s drevenou vežou z roku 1885. Vo veži je funkčný zvon z roku 1686. Nemožno vylúčiť že majetný Gregor dal v Sampore vybudovať ranogotický kostol dedikovaný sv. Michalovi Archanjelovi, situovaný v obecnom cintoríne (podľa niektorých zdrojov išlo o dedikáciu Anjela Strážcu). Iné pramene sa prikláňajú k osobe Heinz, ktorá dala postaviť tento kostolík. Jeho ruiny boli z veľkej časti odkryté počas archeologického výskumu v roku 2011. Podľa predbežných výskumov išlo o neveľkú jednoloďovú stavbu, aké sa v tomto regióne stavali začiatkom 14. storočia. Objekt mal celkovú dĺžku 14 metrov, loď mala rozmery 8,3 x , presbytérium 5,7 x , obvodové múry sa miestami zachovali až do výšky . Pre kresťanské kostoly bolo charakteristické ich situovanie – budovali sa na vyvýšeninách, kopcoch, návršiach, kde vo viere, že sú bližšie k Bohu, dominovali okolitej krajine. Dominantná poloha mala zdôrazňovať dôležitosť Cirkvi a zároveň medzi drevenou architektúrou starých dedín bola aj určitou formou odizolovania v čase požiarov. Svätyne kostolov boli otočené na východ, smerom k Svätej zemi, aby bolo zvýraznené puto k miestu, kde žil a bol ukrižovaný Ježiš Kristus. Preto sa hovorilo „ex oriente lux" – z východu je najjasnejšie nebeské svetlo. Tradícia budovania svätýň obrátených na východ sa udržala až do obdobia baroka. Stredoveké kostoly boli stavané vždy na cintoríne. Orientácia a poloha stavby samporského kostola sv. Michala Archanjela korešponduje so zaužívanou stredovekou praxou stavania kostolov. Pápežský desiatkový súpis z r. 1332 – 1337 vo Zvolenskom archidiakonáte spomína faru sv. Michala. Môže ísť o Hornú Mičinú. Inou možnosťou je stotožnenie s kostolom sv. Michala v Budči, alebo so zaniknutým kostolom sv. Michala v Sampore. Patrocínium sv. Michala v mičinskom farskom kostole poznáme od r. 1433. V roku 1686 odlial zvonolejár Balthasar Ponicer (Loniger) z Ľubietovej pre teraz už evanjelický kostolík v obci renesančný zvon, ktorý je kultúrnou pamiatkou a dodnes sa nachádza v drevenej hranolovitej zvonici z roku 1885 vedľa ruín zaniknutého kostolíka. (Zvonica v pôdoryse meria x ; jej výška je (). Pred rokom 1945 bola zvonica ukončená drevenou konštrukciou v tvare troch oplechovaných cibuľovitých tvarov nad sebou. Dnešnú podobu dostala po skončení 2. svetovej vojny, keď bola strecha nanovo postavená, nakoľko išlo o značné poškodenie strechy – rozstrieľaná). Nápis na zvone, na venci: Venite adoremus et procidamus, exultemus Domino coram eo qui fecit nos. 95. – Poďte, pokloňme sa a pokľaknime pred Pánom, lebo on nás stvoril. Žalm 95. Na dolnom okraji zvona: In majorom gloriam Dei ac sui nominis memoriam fudit et formavit me Baltazar Ponicer Lubetae anno 1686. – Na väčšiu slávu Božiu a na pamäť jeho mena ulial a stvárnil ma Baltazar Ponicer v Ľubietovej roku 1686. Celý nápis je v majuskulách. Zvon je veľmi zachovalý a používa sa dodnes, ale už len ako umieračik. Posledné bohoslužby v samporskom kostole sa konali okolo roku 1791. Citát od Jána Slávika: Sampor má kalich pozlátený, medený s patenou, farár má sedecimu, zvony sú 3. Obec poplatná Turkom, duší 75. Spory o evanjelického farára Bývalá základná škola, dnes modlitebňa pre evanjelikov V generálnej kongregácii zvolenského bratstva dňa 10. júla r. 1642 v radvanskej fare zasedavšej, zemský pán Sampora, Štefan Šooš, prostredníctvom svojho vyslanca Mateja Čurhaya žiadal bratstvo, aby do Sampora uviedli ním povolaného nového farára v osobe menovaného Cornidesa. Ale bratstvo nesúhlasilo s úmyslom Šoošovým a vyslalo k nemu dvoch farárov s odpoveďou. Nechcelo drobiť cirkvi, i tak nie silnú zolňanskú cirkev oslabiť a dávny právny pomer fílie k matke rušiť. Ale Šooš na to nič nedbal, a keď Cornides (rodák z Prievidze v 1652 odchádza do Lovinobane) v Sampore už poldruha roka účinkoval, prinútené bolo kontubernium vyhovieť jeho prosbe a prijať ho na shromaždení v B. Bystrici dňa 18.jan. r. 1644. do bratstva, len mal platiť kathedratikum 50 den. a na olej seniorovi 40 den. Zatým na znak poslušnosti kontuberniálnym zákonom podpísal sa do zápisnice. Šooš nebol s tým spokojný, že sa pridal ku tomuto bratstvu a spolu so Zvolencí chcel Sampor odtrhnúť od kontubernia, tak že bratstvo nútené bolo zo svojho shromaždenia dňa 20. jan. r. 1648. poslať k nemu dvoch farárov, saského Reguliho a dobronivského Filipa Czudora. Samporskí katolíci kedysi patrili do farnosti Zolná až do reformácie, kedy táto farnosť zanikla. Odvtedy patrila do farnosti Zvolenská Slatina. Dnes patria katolíci pod farnosť Sliač a evanjelici pod Matku Cirkev Hronsek. Cintorín Dom smútku v samporskom cintoríne V Sampore nájdeme obecný cintorín, ktorý je v súčasnosti neúmerne veľký. Kedysi za terajším Domom smútku (s plochou a výškou ) a zadným plotom bývali hroby s drevenými krížmi, ešte spred roka 1945, ktoré boli neskôr zrovnané zo zemou. Na vojenskej mape z rokov 1763 až 1787 je možné vidieť označenie cintorína, resp. kostola. Dnes na 62,15 ároch s rozmermi ca 75x a celkovým obvodom je asi 150 pochovaných osôb v približne 85 v jedno alebo dvojhroboch; všetci pochovaní po roku 1945. (stav k 9/2017). Po 2. svetovej vojne v r. 1945 boli v cintoríne vykopané dva masové hroby. Do jedného boli uložené telá 15 nemeckých vojakov a do druhého 41 vojakov červenej armády – Rusov. Miesto spoločných hrobov bolo umiestnené pri vchode do cintorína na pravej strane. V roku 1946 (protokol exhumácie je s dátumom 15.4.1946) boli exhumované pozostatky ruských vojakov a prenesené na Ústredný vojensky cintorín Kráľovskej rumunskej armády a Červenej armády do Zvolena. V roku 1994 boli pozostatky nemeckých vojakov rovnako exhumované, identifikované a prenesené na cintorín do Nemeckého vojenského cintorína vo Važci. V samporskom cintoríne je pochovaná jediná obeť vojny Anna F. (na hrobovej nápisnej doske je tvar mena „Anička“) Zomrela zasiahnutá letiacim úlomkom do slabiny a brucha 9. mája 1945, v nedožitých 18. rokoch. Anička bola už zasnúbená, čakala na sobáš. Koniec druhej svetovej vojny v Európe nastal 8. mája 1945 kapituláciou Nemecka. Anna F. je pochovaná v jednom hrobe spolu so súrodencami a rodičmi. Druhá svetová vojna a SNP Na kopci Vicherec sa ešte dnes nachádza asi 12 malých už zasypaných dier kde kedysi boli partizánske bunkre z čias SNP Predpoludním 14. marca 1945 jednotky plk. Calaja a Obušenka, spolu s jednotkami mjr. Maximova a Tokareva oslobodili Zvolen. Potom nastal urputný boj o okolité dediny okresného mesta smerom na sever a na západ. Tento zápas trval päť dní. 19. marca 1945 o piatej hodine nastal medzi Hájnikmi a Rybármi silný otras. To Nemcami podmínovaný most, spájajúci tieto dve obce, vyletel do vzduchu. Nemecké vojsko, utekajúc pred oslobodzovacími vojskami, sa plazilo cez dvory a záhrady smerom na Veľkú lúku, kde sa presunulo ťažisko bojov. V ten istý deň sa objavili prví sovietski vojaci na pravom brehu Hrona, ktorí obsadzovali Hájniky a prví rumunskí vojaci od Borovej hory, ktorí postupne obsadili Rybáre a sliačské kúpele. 23. marca k nám prichádza mjr. Jerzenevič so svojimi automatčíkmi. Obyvateľstvo Hájnik a Rybár ho vrele víta. 26. marca bola oslobodená i Banská Bystrica. Po oslobodení Zvolena začali vojaci 50. a 51. streleckého zboru Červenej armády sústredený útok na sever k Banskej Bystrici. Úpornosť bojov v pásmach obrany nepriateľa dovoľovala útočiacim za 6 dní postúpiť iba do hĺbky . Po polhodinovej delostreleckej príprave 19. marca 1945 vojaci 232. streleckej divízie plk. Calaja, v súčinnosti s 8. rumunskou motostreleckou divíziou gen. Ch. Fortunesca, vyhnali Nemcov zo Sampora. Samporčania po vojne začali húževnato opravovať svoje zničené domy (3 domy vyhoreli) a hospodárstva. Počas 2. svetovej vojny (hlavne pravdepodobne v 19441945) na vrchu Vicherec boli ruskými vojakmi vykopané zákopy – „hniezda“. Pri vystúpení na vrchol kopca nájdeme 12 dier (niekde už len malé priehlbiny do zeme), kde kedysi boli ruské zákopy. Boje medzi Nemcami a Červenou armádou v samporskom chotári ale i priamo v dedine trvali dva týždne.


Stolica arcibiskupských predialistov vo Vrábľoch

Context: Dediny / osady predialistov V urbári Ostrihomského arcibiskupstva sa v roku 1553 objavujú nasledujúce obce Nitrianskej stolice, v ktorých žili predialisti: Malý Kýr (dnes súčasť Veľkého Kýru), Malý Cetín, Paňa, Neverice, Dyčka (dnes súčasť Vrábľov). Všetci podliehali stolici arcibiskupských predialistov vo Vrábľoch. V Tekovskej stolici to boli nasledovné obce: Horný Ohaj (dnes súčasť Vrábľov), Keť, Jur nad Hronom, Rybník, Chotín, Malé Šarovce, Turá, Martovce, Veľké Ludince, Tekovské Lužany, Nesvady, Kukučínov, Svodín, Pohranice, Tvrdošovce, Telince, Dvory nad Žitavou, Zbehy a Žitavce. V Komárňanskej stolici to bol Imeľ a Žitavská Tôň. V Hontianskej stolici to bola Hontianska Vrbica. V Novohradskej stolici to bola obec Bernecebaráti, Érsekvadkert (dnes obce v Maďarsku).


Nitrianska župa (Uhorsko)

Context: Národnosti V Nitrianskej župe prevládalo slovenské etnikum, Maďari obývali územia na Žitavskej pahorkatine a juhozápad medzi Nitrou a Váhom, Nemci žili v Hornonitrianskej kotline (Handlová, Nitrianske (Nemecké) Pravno).


Miloš Uher

Context: Koncom roku 1939 sa pokúsil utiecť cez Maďarsko do Juhoslávie, bol však zatknutý a 3 mesiace väznený v Budapešti. Po návrate sa zapojil do protifašistického hnutia v Myjave. Udržiaval spojenie s utečencami zo zajateckých a koncentračných táborov. Roku 1943 založil spolu s V. Medvedevom sovietsko-česko-slovenskú partizánsku skupinu. Onedlho nadviazal spojenie s pionierskym (ženijným) práporom v Novom Meste nad Váhom, odkiaľ získal zbrane. V deň vypuknutia Slovenského národného povstania 29. augusta 1944 túto jednotku v Lubine vyzbrojil. Od septembra 1944 velil oddielu Hurban 2. československej partizánskej brigády J.V. Stalina. 27. februára 1945 bola táto jednotka v Cetune napadnutá oddielom Abwehrgruppe 218-Edelweiss a POHG. Padlo aj najmenej 15 partizánov, medzi nimi aj Miloš Uher.


Milan Mareček

Context: Životopis Narodil sa na Myjave v rodine kominára Pavla Marečka a jeho manželky Zuzany rod. Ilovičnej. Na tradíciu kominárov v rodine bol primerane hrdý: "...Kto pozná lepšie všetok ľud ako kominár? Nik." V Myjave vychodil ľudovú a meštiansku školu. Jeho vzorom bol M. R. Štefánik, po ktorom aj dostal meno. Vyučil sa za nástrojára a pracoval v továrni Tauš (neskôr Slovenská armatúrka) v Myjave. Zlom v jeho živote nastal, keď v Sučanoch uniesli a ťažko zranili v apríli 1939 evanjelického kňaza: "...Od Mníchovskej dohody a po viedenskom rozhodnutí vládne medzi ľuďmi neistota o ďalšom jestvovaní nášho štátu..." Na jeseň 1944 sa zapojil do protinacistického odboja. Bol príslušníkom partizánskej jednotky Za ideál pod vedením Š. Čúvalu. Neskôr sa stal príslušníkom 2. čs. brigády J. V. Stalina, ktorej velil M. Uher. 27. februára 1945 bol zajatý nacistickými oddielmi, brutálne vypočúvaný a následne popravený na židovskom cintoríne v Novom Meste nad Váhom.


Zoznam českých hudobných skladateľov

Context: U  Jaroslav Uhlíř (1945) Petr Ulrych (1944)


Peter Uher

Context: Introduction  Peter Uher ( 4. február 1968, Bojnice, ČSSR – 15. október 2009, Papeete, Francúzska Polynézia) bol signatár Charty 77 z roku 1987, robotník, podnikateľ a majiteľ viacerých patentov registrovaných vo Francúzskej republike. V roku 2009 prišiel náhle o život, pravdepodobne vlastnou rukou.


Zoznam sochárov

Context: U  Rudolf Uher


Adolf Opálka

Context: Život Narodil sa v obci Rešice, dnes v okrese Znojmo. Syn mlynára. Vychovávali ho starí rodičia a teta. Po absolvovaní obecnej školy a troch ročníkov meštianskej školy sa začal učiť za automechanika. Neskôr prestúpil na obchodnú akadémiu, kde maturoval v roku 1936. Na vojenskú službu nastúpil k 43. pechotnému pluku v Brne. Neskôr začal študovať na vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave. V júni 1938 v hodnosti poručíka priradený k horskému pluku 2 v Ružomberku. Velil čate. 21. apríla 1939 v dôsledku okupácie krajiny prepustený z armády. V júni 1939 utiekol do Poľska. Neskôr sa dostal do Francúzska, kde sa prihlásil do jednotiek Cudzineckej légie. Slúžil v Sidi bel Abbes a Orane. Pôsobil postupne vo všetkých 3 plukoch československého zahraničného vojska vo Francúzsku. Do bojov však nebol nikdy nasadený. Neskôr odišiel do Spojeného kráľovstva, kde pôsobil v československom exilovom vojsku ako dôstojník guľometnej roty československej samostatnej brigády. Neskôr sa ako dobrovoľník prihlásil k plneniu špeciálnych úloh. Absolvoval výcvik špeciálnych jednotiek. Ako veliteľ skupiny Out distance bol 28. marca 1942 vysadený spolu s I. Kolaříkom a K. Čurdom pri Ořechove neďaleko mesta Telč na územie Protektorátu. Po zoskoku nadviazal spojenie so skupinou Silver A. Podieľal sa na organizácii neúspešného náletu na plzenské závody Škoda. Neskôr sa zapojil do príprav na atentát na Reinharda Heydricha. Po atentáte sa ako veliteľ skupiny výsadkárov z rôznych skupín presunul 5. júna 1942 do úkrytu v krypte pravoslávneho kostola sv. Cyrila a Metoda v Prahe. Tento úkryt však bol po zrade Karla Čurdu gestapom odhalený. 18. júna 1942 bola chrám obkľúčený jednotkou SS, ktorá sa pokúsila výsadkárov zajať. Spoločne s Josefom Bublíkom a Janom Kubišom sa bránil nemeckému útoku na chóre chrámu. V boji bol ťažko ranený. Pred smrťou požil jed a následne sa zastrelil. Jeho teta Marie Opálková bola 24. októbra 1942 z pomsty za jeho podiel na atentáte na Heydricha popravená v koncentračnom tábore Mauthausen.


Jozef Labuda (politik)

Context: Životopis V roku 19101914 sa vyučil za typografa. V roku 19141915 pracoval ako sadzač v tlačiarni Hungaria v Banskej Bystrici. Od roku 1916 príslušník česko-slovenských légií a pracovník česko-slovenskej tlačiarne v Kyjeve. Pod vplyvom revolučných udalostí a Jaroslava Haška prešiel na stranu revolúcie. Po návrate do vlasti zakladajúci člen KSČ, odborársky funkcionár. Vedúci oddelenia vnútornej správy ÚP Zboru povereníkov (19541960).


Arnošt Krpec

Context: Životopis Po skončení ľudovej školy sa vyučil v Ostrave za zámočníka. Bol robotníkom na viacerých miestach, po roku 1945 dôstojník ZNB. V roku 1937-1938 bojoval v španielskej občianskej vojne, kde bol ťažko ranený. Po vyliečení žil od roku 1939 v ZSSR. Príslušník ČA, neskôr československého vojska v ZSSR. Počas SNP vysadený na Slovensko (1944). Náčelník štábu partizánskej brigády Ján Žiška. Po oslobodení pôsobil v českom a moravskom pohraničí. Funkcionár KSČ a masových organizácií. Nositeľ viacerých vyznamenaní.


Jindřich Plachta

Context: Osobný život Mal dve sestry, Helenu a Vilmu (vydatú za architekta Hurta). Za 2. svetovej vojny bola celá rodina zapojená do ilegálnej odbojovej činnosti, pomáhala napríklad ukrývať odbojára, člena ilegálneho ÚV KSČ Jana Ziku. Z prvého manželstva mal dve deti, dcéru Alenu a syna Zdeňka ( 1924, neskorší historik Dr. Zdeněk Söll). Po 2. svetovej vojne, aj keď nebol zdravý, ako komunista chodil na brigády do kladnianskych baní a pomáhal budovať socializmus. Možno aj to urýchlilo jeho predčasnú smrť v päťdesiatich dvoch rokoch. 25. februára 1948 podpísal výzvu prokomunistickej inteligencie Kupředu, zpátky ni krok podporujúcu komunistický přrevrat. Miestom jeho posledného odpočinku sú Olšanské hřbitovy v Prahe.


Peter Uher

Context: Mladosť Narodil sa v Bojniciach matke Márii Uhrovej a otcovi Ľudovítovi Uhrovi. Bol nadaný na matematiku. Po prihlásení na gymnázium začal mať čoskoro problém s politickými orgánmi. Podľa jeho písomného vyjadrenia preto, lebo žiadal nadriadené komunistické inštancie o vysvetlenie, prečo musí platiť predplatné za noviny “Nové slovo”. Jeho matka požiadala o synove psychologické vyšetrenie, keďže chcel odísť zo školy pol roka pred maturitou. Nasledoval dvojmesačný pobyt na psychiatrickom oddelení. Nakoniec dokázal zmaturovať a urobiť prijímaciu skúšku na matematicko-fyzikálnu fakultu na UK v Bratislave v roku 1986. Do školy však nenastúpil, pretože chcel participovať na disidentskom hnutí.


Zoznam českých spisovateľov

Context: U  H. Uden ( 1847 – † 1930) Milan Uhde ( 1936) Josef Uher ( 1880 – † 1908) Miloš Urban ( 1967) Zdeněk Urbánek ( 1917) Jarmila Urbánková ( 1911 – † 2000)


Karol Pekník

Context: Životopis V rokoch 1911-1915 študoval na gymnáziu, 1915-1938 na vojenských školách, v Bratislave, vo Viedni, Budapešti a Prahe. Dôstojník, telovýchovný náčelník a učiteľ predvojenskej výchovy v Bratislave. Od roku 1938 major generálneho štábu, prednosta 4. odd. 6. divízie v Brne a výcvikovej skupiny zboru v Banskej Bystrici. V rokoch 1939-1944 náčelník Hlavného štábu MNO a profesor Vysokej školy vojenskej v Bratislave. Medzi 10. augustom 1943 a 16. októbrom 1943 veliteľ 2. pešej divízie. Po začiatku SNP bol menovaný za veliteľa obrannej oblasti, od 4. september 1944 náčelník operačného odd. Veliteľstva 1. čs. armády na Slovensku. Podieľal sa na vývoji stratégie a taktiky boja armády v SNP. 1. 11. 1944 bol neďaleko Svätého Ondreja nad Hronom (dnes časť obce Pohronský Bukovec) zajatý príslušníkmi Einsatzkommanda 14 a ešte v ten istý deň bol pri pokuse o útek zastrelený. Po oslobodení boli jeho telesné pozostatky exhumované a prevezené do rodného Pezinka, kde je aj pochovaný.


Peter Uher

Context: Po prevrate 1989 V Rakúsku prešiel táborom pre emigrantov v Traiskirchene, kde sa ocitol v septembri 1989. Jeho emigrácia trvala do konca roku 1989. V decembri 1989 sa vrátil domov a v januári 1990 sa zamestnal v „BEZ KYBEREX“. V tom istom roku si založil firmu „Mandat s r.o.“ na montáž výpočtovej techniky, v ktorej figuroval ako spoluvlastník aj zamestnanec. V roku 1992 odcestoval z územia Slovenska. V roku 1996 sa náhle objavil na ostrove Tahiti. V zložitých klimatických podmienkach hôr Tahiti pracoval na vývoji chladuvzdorných izolačných materiálov. Jeho meno je registrované na francúzskom patentovom úrade pod viacerými patentami. V roku 2009 bolo jeho telo objavené v lagúne „Taunoa“. Úrady v Papeete konštatovali smrť bez cudzieho zavinenia. Po obdržaní oficiálneho úmrtného listu od francúzskych úradov cestoval Petrov brat Ivan Uher po Tahiti, kde vyhľadal v horách jeho improvizované sídlo a vyzdvihol odtiaľ časť zachovalých dokladov. Tiež zistil miesto posledného odpočinku a renovoval jeho pamätník na cintoríne v Papeete.


Miloš Uher

Context: Introduction  Miloš Uher ( 27. júl 1914 Lubina – † 27. február 1945 Cetuna, dnes časť Bziniec pod Javorinou) v medzivojnovom období sa živil ako kováč a príležitostný robotník. Počas Slovenského národného povstania významný organizátor partizánskeho hnutia na západnom Slovensku.


Ján Ušiak

Context: Introduction  Ján Ušiak ( 5. október 1914, Budiná – † 3. november 1944, Čeladná, Česko) (niekedy Janko Ušiak ) bol prvým veliteľom 1. česko-slovenskej partizánskej brigády Jana Žižku z Trocnova, operujúcej počas druhej svetovej vojny na slovensko-moravskom pomedzí. Táto brigáda bola najsilnejšou partizánskou jednotkou operujúcou na území Čiech a Moravy počas druhej svetovej vojny.