Henrich III. (Anglicko)

Context: Život Narodil sa na zámku Winchester ako syn Jána I. Bezzemka a Isabely z Angoulême. V roku 1216, vo veku deviatich rokov, sa stal anglickým kráľom Henrichom III. Jeho dlhovekosť na tróne prekonal až Juraj III. v roku 1816. Za jeho vlády došlo k turbulentným a dramatickým zmenám s barónmi vedenými povstaniami a potvrdením Magny Charty. Aj keď sa o jeho detstve vie len málo, v októbri 1216 zomrel jeho otec, kráľ Ján, priamo uprostred Prvej barónskej vojny. Mladý Henrich zdedil nielen Anglické kráľovstvo, ale aj Škótsko, Wales, Poitou a Gaskonsko. Túto doménu mu zabezpečil jeho starý otec Henrich II., po ktorom dostal meno, a neskôr ju skonsolidovali Richard I. a Ján. Žiaľ, územie, ktorému vládol sa zmenšilo za panovania jeho otca, ktorý postúpil kontrolu nad Normandiou, Bretónskom, Maine a Anjou francúzskemu kráľovi Filipovi II. Rozpadajúce sa Angevinské impérium a odmietnutie kráľa Jána dodržiavať Magnu Chartu z roku 1215 vyvolali občianske nepokoje; keďže budúci panovník Ľudovít VIII. podporoval rebelov, konflikt bol nevyhnutný. Mladý kráľ Henrich zdedil vojnu so všetkým jej chaosom a konfliktmi, ktoré sa šírili z vlády jeho otca. Keďže v čase nástupu na trón ešte nebol plnoletý, bol zverený do opatery jedného z najznámejších rytierov v Anglicku Williama Marshala, ktorý pasoval Henricha za rytiera, zatiaľ čo na jeho korunováciu 28. októbra 1216 v katedrále Gloucester dohliadal kardinál Guala Bicchieri. Jeho druhá korunovácia sa uskutočnila 17. mája 1220 vo Westminsterskom opátstve. William Marshall slúžil ako kráľov ochranca a úspešne porazil povstalcov v bitke pri Lincolne. Bitka sa začala v máji 1217 a slúžila ako bod obratu v Prvej barónskej vojne, keď maršálova víťazná armáda vyplienila mesto. V septembri 1217 si Lambethská zmluva vynútila stiahnutie francúzskeho kráľa Ľudovíta a ukončila Prvú barónsku vojnu. Samotná zmluva obsahovala prvky Veľkej charty, ktorú Henrich znovu vydal v roku 1216. Dokument všeobecnejšie známy ako Magna Charta bol navrhnutý tak, aby urovnal rozdiely medzi rojalistami a rebelmi. V roku 1225 sa Henrich ocitol pri opätovnom vydaní charty v súvislosti s útokom Ľudovíta VIII. na Henrichove provincie Poitou a Gaskonsko. Hoci sa baróni cítili čoraz viac ohrození, rozhodli sa podporiť Henricha iba ak znovu vydá Magna Chartu. Dokument obsahoval takmer rovnaký obsah ako predchádzajúca verzia, čím sa vyriešili spory o deľbe moci a postúpila sa väčšia autorita barónom. Charta sa stále viac zakorenila v anglickom vládnutí a politickom živote, čo pokračovalo aj za vlády Henrichovho syna Eduarda I. Naďalej sa spoliehal na poradcov, ktorí ho viedli v mladosti. Jednou z takýchto osobností bol Hubert de Burgh, ktorý sa stal veľmi vplyvným na jeho dvore. Avšak len o niekoľko rokov neskôr sa vzťah zhoršil, keď bol de Burgh zbavený úradu a uväznený. Medzitým bol Henrich zaujatý nárokmi svojich predkov na pôdu vo Francúzsku, ktoré definoval ako „obnovenie svojich práv“. Žiaľ, jeho ťaženie na získanie späť týchto krajín sa ukázalo ako chaotické a frustrujúco neúspešné. Henrich čoskoro čelil ďalšej kríze, keď Richard Marshal, syn Henrichovho verného rytiera Williama Marshala, viedol vzburu v roku 1232. Usiloval sa o získanie sicílskeho kráľovstva pre svojho mladšieho syna Edmunda. Zvyšovanie daní a cudzí (francúzski) radcovia vyvolali veľkú nespokojnosť šľachty, ktorá proti kráľovi povstala. V roku 1264 bol Henrich porazený a zajatý opozíciou vedenou francúzskym šľachticom Simonom z Montfortu v bitke pri Lewes. Povstalci ho prepustili až potom, čo nad nimi zvíťazil kráľov syn Eduard I. v roku 1265 pri Eweshame. Kráľovi spojenci sa potom vzbúrencom kruto pomstili. Potom bol v Anglicku ustanovený parlament, stredoveké stavovské zastupiteľstvo, zložené zo zástupcov šľachty a miest, ktoré sa stalo protiváhou kráľovskej moci.


Henrich VIII.

Context: Smrť Henricha VIII. Na konci svojho života trpel Henrich výraznou nadváhou. Jeho koža bola posiata rôznymi hnisavými rankami a vyrážkami, pravdepodobne trpel aj na lámku. Jeho obezita bola vlastne následkom poranenia nohy v roku 1536. Bol tak prinútený vzdať sa mnohých športových aktivít a to bol dôvod neustáleho priberania. Obezita bola zrejme aj dôvodom jeho skorej smrti. Mal len 55, keď 28. januára 1547 zomrel vo Whitehallskom paláci. Naposledy vydýchol po zopakovaní nasledovných slov: „Mnísi! Mnísi! Mnísi!“ . Henricha VIII. pochovali v Kaplnke svätého Juraja na Windsorskom hrade, hneď vedľa jeho tretej manželky Jany Seymourovej. Teória, že mal syfilis, sa začala presadzovať až niekoľko sto rokov po jeho smrti. Iné teórie však hovoria, že rovnako ako jeho sestra, Margaréta Tudorová, zomrel na cukrovku.


Henri d'Orléans

Context: Životopis Henrichov otec – Henrich VI., gróf parížsky ( 1980 - †1999) v roku 1987 Narodil sa ako najstarší syn Henricha VI., grófa parížskeho a Izabely Orléans-Braganza. Narodil sa v Belgicku, pretože francúzske zákony do roku 1950 zakazovali členom kráľovskej dynastie vstup na územie Francúzska. Po smrti svojho starého otca, princa Jána, vojvodu z Guise, sa stal dauphinom Francúzska. Vyštudoval elitný Institut d études politiques de Paris a potom slúžil ako radový vojak v Alžírskej vojne.


Henrich V. (Anglicko)

Context: Smrť a následník Henrich V. zomrel v roku 1422 na dyzentériu vo Francúzsku, kde sa vrátil kvôli udržaniu si pozície. Rok pred ním tu v boji zomrel jeho brat, gróf z Clarence. Nasledovníkom na tróne sa stal jeho iba 9 mesačný syn Henrich VI., zdediac tak neutešenú situáciu vlády na dvoch podlomených stoličkách.


Henrich VIII.

Context: Štvrté manželstvo – Kráľovná „Kráľova sestra“ Anna Klévska (1540 – 1540) Anna Klévska, štvrtá manželka Henricha VIII. V tom čase sa Henrich opäť rozhodol oženiť sa. Vzhľadom na to, že vtedy bola vysoká úmrtnosť detí a on mal len jedného syna, chcel ďalším sobášom vyriešiť tento problém. Thomas Cromwell, povýšený na prvého grófa Essexu, navrhol na sobáš Annu Klévsku, sestru protestantského vojvodu z Kleves. Maliar Hans Holbein mladší bol poslaný do Klévska, aby tam namaľoval pre kráľa obraz jeho budúcej nevesty. Hoci sa hovorí, že obraz zobrazoval Annu ako veľmi peknú ženu, ale v skutočnosti takou nebola, napriek tomu je nepravdepodobné, že by Annin obraz bol nepresný. Holbein totiž zostal na kráľovskom dvore stále v obľube. Po tom, ako Henrich zbadal Annin portrét a po ďalších jej opisoch, ktoré mu poskytli jeho dvorania, súhlasil Henrich so svadbou. No po jej príchode do Anglicka zostal Henrich veľmi prekvapený a sklamaný. Cítil sa byť podvedený, pretože Annin výzor všetci chválili, no Henrich tvrdil, že nie je vôbec taká pekná, ako sa o nej hovorí. Anulovanie manželstva Henrich začal naliehať na Cromwella, aby našiel nejakú právnu cestu, ako by sa dalo manželstvu vyhnúť, ale v tomto čase to nebolo možné bez toho, aby sa ohrozilo životne dôležité spojenectvo s Nemeckom. Napriek Henrichovým obavám, bol s Annou zosobášený 6. januára 1540 v kráľovskom paláci Placentia v Greenwichi v Londýne arcibiskupom Thomasom Cranmerom. Henrich sa veľmi usiloval o anulovanie manželstva. Anna musela opustiť kráľovský dvor 24. júna a 6. júla jej Henrich oznámil, aby prehodnotila manželstvo a možnosť rozvodu. Krátko nato bola Anna požiadaná, aby dala súhlas na anulovanie manželstva. Anna bola natoľko inteligentná, že neprotestovala a súhlasila, a tak bolo toto manželstvo 9. júla 1540 anulované. Ako dôvod sa uviedlo Annino prvé zasnúbenie s Františkom Lorraine. Kráľova sestra Anna, ako bývalá kráľovná, dostala veľkorysé finančné vyrovnanie – Henrich jej daroval palác Richmond a hrad Hever, domov Henrichových bývalých príbuzných, Boleynovcov. Henrich a Anna zostali dobrými priateľmi a Anna sa stala čestným členom kráľovskej rodiny a bola označovaná ako Kráľova milovaná sestra . Bola častým hosťom na kráľovskom dvore a Henrich jej bol veľmi vďačný, že neprotestovala proti rozvodu. Medzitým bol Thomas Cromwell zbavený svojho postavenia kvôli tomu, že manželstvo pripravoval, a 28. júla 1540 bol popravený v londýnskom Toweri sťatím hlavy.


Herakles (mytológia)

Context: Dvanásť úloh Úloh malo byť pôvodne len desať, avšak kráľ Eurystheus dve neuznal, a to zabitie hydry, pri ktorom mal pomocníka, a vyčistenie Augiášového chlieva, za ktorý si "nechal zaplatiť". Herakles sa mu za tieto úlohy navyše neskôr pomstil: Dobyl jeho krajinu a zabil ho. Než sa Herakles pustil do určených prác, dostal od bohov vzácne dary: Hermes mu daroval meč, Apolón luk a šípy, Héfaistos zlatý hrudný pancier, Aténa rúcho, boh Poseidón mu daroval konské záprahy a Zeus neprerazitelný štít. Napriek tomu sa vraj Herakles spoliehal viac na svoj kyjak, luk a šípy. Herakles škrtí nemejského leva Prvá úloha: nemejský lev Bolo to obrovské zviera, ktoré poslala bohyňa Héra, aby sužovala Nemeu. Nemejský lev bol potomkom Echidny a obludného Tyfóna, alebo Orthra. Jeho koža bola nezraniteľná, preto ho musel Herakles uškrtiť. Keď Herakles prišiel do Nemeie, nenašiel nikoho, kto by mu k nemu ukázal cestu alebo jeho stopy, lev už vyhubil alebo zahnal všetkých ľudí z blízkeho okolia. Dlho pátral v lesoch i vrchoch, až narazil na jeho stopu. Keď ho uvidel, vystrelil na neho šípy, ale tie sa len od jeho kože odrazili a vôbec mu neublížili. Vzal teda do ruky meč, ale ten sa ohol. Potom sa rozohnal svojim kyjakom, trafil leva do hlavy a ten zaliezol do svojej jaskyne, ktorá mala dva vchody. Herakles uzavrel jeden vchod, druhým vstúpil do jaskyne, chytil leva oboma rukami zo zadu za hlavu a zvieral ho tak dlho, až leva zahrdúsil. Jeho kožu potom priniesol do Mykén. Úloha mu zabrala tridsať dní a prišiel vraj pri nej o jeden prst. Eurystheus udivený a vydesený mu zakázal vstup do mesta a nové úlohy dostával pred bránami mesta. Herakles zabíja lernskú Hydru Druhá úloha: lernská Hydra Hydra bol obludný vodný had, ktorý žil v močiari napájanom z mnohých prameňov južne od mesta Argos neďaleko Mykén a Tiryntu. O Hydre sa povrávalo, že stráži bránu do podsvetia, ktorá bola pod jazerom. Hydra odtiaľ vychádzala a ničila stáda dobytka a okolitú krajinu. Hydra bola dcérou stohlavého obra Tyfóna a Echidny, ktorá bola spolovice ženou a spolovice hadom. Vychovala ju samotná Héra, aby sa pomstila Heraklovi. Antickí autori ju opisujú ako obrovskú obludu s neforemným telom a viacerými hlavami, ktorých počet sa pohyboval medzi piatimi a dvanástimi. Niekedy uvádzajú päťdesiat alebo až sto hláv. Herakles, ktorý už o oblude počul, požiadal o pomoc Iolaa, syna svojho nevlastného brata Ifikla a obaja sa vybrali na bojovom voze do Lerny. Keď prišli k jazeru pohľadali prameň Amymoné , o ktorom sa dozvedeli, že sa pri ňom Hydra ukrýva v jaskyni. Herakles následne vystrelil do jaskyne ohnivé šípy, aby prinútil Hydru vyjsť. Keď sa vynorila, začal jej mečom stínať hlavy, ale Hydre po každej zoťatej hlavy okamžite vyrástli dve, takže Herakles nevedel ako ju zabiť. Héra navyše poslala na pomoc obrovského kraba Karkina, ktorý Herakla uhryzol do nohy. Herakles preto musel vymyslieť iný spôsob boja. Poslal Iolaa, aby priniesol horiace drevo, ktorým pálil odseknuté kýpte a tak zabránil hlavám, aby opäť narástli. Keďže dreva potrebovali veľa, Iolaos spálil celý okolitý les. Hydre nakoniec ostala už len posledná nesmrteľná hlava, ktorú Herakles zakopal hlboko do zeme a privalil na ňu obrovský balvan. Herakles si následne ponoril šípy do Hydrinej jedovatej krvi a vrátil sa s Iolaom do Mykén. Eurastheus mu však odmietol tento boj zaradiť medzi splnené úlohy, lebo mu pomáhal Iolaos. Tretia úloha: keryneiská laň Ďalšou úlohou Herakla bolo chytiť laň so zlatým parožím, ktorá žila Keryneii na hraniciach Arkádie a Acháje. Laň patrila bohyni Artemis a Eurystheus sa domnieval, že bohyňa skrotí Heraklovo sebavedomie. Herakles sa snažil laň chytiť, bez toho, aby použil násilie alebo ju poranil. Naháňal ju neúnavne po celý rok, kým ju dostihol celú vyčerpanú, vystrelil na ňu šíp, ktorým jej prebodol čisto obe predné nohy. Až potom ju chytil a odniesol ju na ramenách do Mykén. Bohyni Artemis sa ospravedlnil a vinu za lov lane zhodil na Eurysthea, ktorého úmyslom bolo poštvať bohyňu proti Herkulovi. Bohyňa mu potom odpustila. Herakles zápasí s erymanthským diviakom Štvrtá úloha: erymanthský diviak Herakles musel tohto diviaka s obrovskými tesákmi, ktorý pustošil okolie mesta Psófidy v severnej Arkádii, chytiť živého. Toto mohutné zviera žilo na vysokom vrchu Erymanthos . Herakles ho chytil tak, že ho zahnal do snehu, kde uviazol a potom mu zviazal nohy. Keď Herakles hľadal diviaka stretol Kentaura Fola, ktorý mu ponúkol vo svojej jaskyni víno. Vôňa vína však prilákala ostatných Kentaurov a tí keď sa opili, napadli Herakla. Herakles ich následne zabíjal svojimi otrávenými šípmi a preľaknutí Kentauri sa dali na útek a skryli na pobreží do jaskyne múdreho Cheiróna, ktorý bol dávnym učiteľom a priateľom Herakla. Keď ich Herakles našiel a strieľal do nich šípmi a jeden so šípov nešťastnou náhodou zasiahol Cheiróna. Nešťastný Herakles už nemohol pomôcť svojmu priateľovi, lebo šíp bolo namočený do žlče Hydry. Cheirón nemohol bolesť vydržať, zriekol sa teda nesmrteľnosti danej bohmi a rozhodol sa zomrieť. V podsvetí požiadal boha Háda, aby jeho život vymenil za Prometeov, ktorý pre ľudstvo toho urobil veľa. Keď Heraklles priniesol diviaka do Mykén, kráľ Eurystheus zo strachu pred obrovským zvieraťom vliezol do suda a odtiaľ ho prosil, aby s ním čo najskôr zmizol. Piata úloha: Augiášov chliev Élidský Kráľ Augeias vlastnil veľké stáda dobytka, ktoré z neho urobili bohatého človeka. Jeho chliev však nikdy nikto nečistil, takže bol zanesený obrovským množstvom hnoja. Vyčistiť ho bolo nad ľudské sily a preto túto úlohu dostal Herakles. Keď mu Eurystheus túto úlohu zadal, predstavoval si Herakla, ako roky ručne čistí chliev. Keďže si chcel Herakles aj niečo zarobiť, vyžiadal si od Augeia desať percent z ustajneného dobytka. Augeias súhlasil a tak sa dal Herakles do práce. Stádo vyhnal na lúku a výkopom zmenil tok dvoch blízkych riek Alfeia a Péneia a vodu vpustil do chlieva, ktorá potom špinu odplavila. Večer zahnal stádo naspäť. Od Augeia sa však odmeny nedočkal, lebo ten keď sa dozvedel, že vyčistiť chliev bolo jeho povinnosťou, s urážkami ho vyhnal. Eurystheus mu prácu neuznal, pretože si Herakles chcel dať za prácu zaplatiť. Herakles zostreľuje stymfalské vtáky Šiesta úloha: stymfalské vtáky Tieto vtáky zasvätené bohovi vojny Areovi zamorili lesy okolo Stymfalskeho jazera v Arkádii a zjedli všetko ovocie a úrodu. Podľa niektorých antických autorov dokonca požierali ľudí a zvieratá a používali pritom svoje perá s bronzovými hrotmi ako šípy. Obrana proti nim bola takmer nemožná, lebo keď niekto zo zeme na nich strieľal, zasypali ho obrovským množstvom medených striel. Herakles preto vyliezol na vysoký strom, vyplašil ich bubnom a keď začali okolo neho krúžiť, presne mierenými šípmi ich strieľal jedného po druhom a zahnal ich do nenávratna. Herakles krotí divokého krétskeho býka Siedma úloha: krétsky býk Za ďalšou úlohou sa Herakles musel vybrať na Krétu, lebo mu Eurystheus prikázal, aby odtiaľ priviedol divého býka, ktorý ušiel kráľovi Minóovi. Bol to najsilnejší býk z celého Minóovho stáda, ktorý mal byť obetovaný, ale keďže sa Mynóovi páčil, obetoval namiesto neho iného. Lenže boh Poseidón sa nedal oklamať a zoslal na býka takú zúrivosť, že potom ničil a kynožil všetko čo mu prišlo do cesty. Herakles ho aj napriek tomu chytil a dokonca ho skrotil tak, že ho býk poslušne preniesol na chrbte cez more do Argolidy a odtiaľ po pevnine do Mykén. Potom ho pustili a býk putoval po Grécku, až sa usadil pri Marothóne. Keď býk neskôr pustošil krajinu v okolí Atén, zabil ho hrdina Théseus. Ôsma úloha: Diomédove kone Ôsmou úlohou Herakla bolo doviesť štyri nesmierne veľké a divé kone od tráckeho kráľa Dioméda, ktorý vládol bojovným Bistonom. Jeho kone boli postrachom celej krajiny. Boli prikované železnými reťazami k bronzovým žľabom a kráľ ich kŕmil ľudským mäsom. Potom ako ich Herakles so svojimi druhmi našiel, roztrhol reťaze, ktorými boli kone pripútané a doviedol ich k svojej lodi. Keď ich však chceli naložiť objavil sa Diomédes so svojimi mužmi a pustili sa s Heraklom do bitky. Herakles rýchlo zveril kone svojmu priateľovi Abdérovi a vyrazil proti Diomédovým mužom. Aj keď boli v početnej prevahe premohol ich (vraj tak, že vykopal kanál a zaplavil planinu, takže sa otočili na útek). Dioméda nakoniec zabil, ale keď sa vrátil na loď, zistil, že Abdéra kone zahubili. Hlboko zarmútený ich potom priviedol do Mykén, kde ich Eurystheus pustil. Herakles bojuje proti Amazonkám, cca 530-520 pred Kr. Deviata úloha: pás kráľovnej Hippolity Kráľovná Amazoniek Hippolité dostala od svojho otca boha Area pás, po ktorom zatúžila dcéra kráľa Eurysthea a presvedčila ho, aby úlohou získať ho poveril Herakla. Vzal so sebou teda oddiel verných priateľov a cestou sa zastavil v Mýsii krajine kráľa Lyka, ktorý im pripravil veľkolepú hostinu. Zatiaľ čo hodovali zaútočili na nich divokí Bebrykovovia , ktorých Herakles so svojimi druhmi porazil. Kráľ Lykos bol veľmi vďačný a Herakles si získal takú slávu, že keď Herakles prichádzal k Amazonkám, kráľovná Hypolita mu išla v ústrety, aby mu sama ponúkla svoj pás na znak svojej úcty. Do toho však znova zasiahla Héra, ktorá proti Heraklovi neustále intrigovala. Rozšírila zvesti, že Herakles prišiel Hippolytu zajať a odviesť ju do otroctva. Amazonky preto na Herakla zaútočili a po statočnom boji podľahli sile Heraklových ozbrojencov. Mnohé z nich potom Herakles zajal, medzi nimi dve veliteľky, Melanippu a Antiopu. Hypolité následne za svoj pás vykúpila slobodu zajatej bojovníčky Melanippy. Antiopu však Herakles dal priateľovi Théseovi, ktorý si ju odviedol do Atén, kde sa s ňou neskôr oženil. Keď potom Amazonky pritiahli k Aténam, aby Antiopu oslobodili, ona bojovala po boku Thésea, do ktorého sa zamilovala a v boji padla. Kráľovná Hippolyté sa po neúspešnej výprave vzdala svojej moci, utiekla do Megary a utrápila sa k smrti. Desiata úloha: Geryónove stáda Tieto stáda dobytka žili ďaleko na západe, za zemou ktorá sa končila úzkou šijou na mýtickom ostrove Eritheia a patrili trojhlavému obrovi Géryónovi. Herakles ich mal odtiaľ prihnať na príkaz Eurysthea do Mykén. Keď sa Herakles dostal k úzkej zemskej šiji, prerazil ju svojim kyjakom a do takto vzniknutej úžiny postavil dva stĺpy. (v staroveku dnešný Gibraltár nazývali Héraklove stĺpy ) Na západný okraj zeme prišiel práve vo chvíli, keď boh Hélios zostupoval na svojom zlatom voze do Ókeana. Herakla žiara boha oslepovala a spaľovala a preto zo strachu vystrelil na neho šíp. Keďže Héliovi sa jeho odvaha zapáčila, požičal mu zlatý čln. Ten mu umožnil dostať sa cez more na ostrov Eritheia. Na ostrove sa na neho vrhol Géryonov dvojhlavý pes Orthos a obor Eurytión , ktorý s ním strážil stádo. Herakles ich jediným údermi svojho kyja zabil a neskôr svojimi šípmi usmrtil aj obra Geryóna a po mnohých útrapách prihnal stádo až na Peloponéz. Cestou premohol siláka Eryka, pretože mu ukradol kravu, potom obra Kaka, ktorý mu ukradol osem kráv a napokon aj morskú obludu Skyllu. Keď si myslel, že už má všetky útapy za sebou, zoslal bohyňa Héra na jeho dobytok zúrivosť, takže sa mu rozutekal po okolí. Herakles ale aj napriek tomu dobytok vynaložením všetkých svojich síl zohnal do hromady a doviedol Eurysthenovi, ktorý ho následne obetoval jeho nepriateľke Hére. Herakles preberá nebeskú klenbu od Atlanta Jedenásta úloha: zlaté jablká Hesperidiek Splnenie predošlých úloh trvalo Heraklovi osem rokov a jeden mesiac a ďalšou jeho úlohou bolo priniesť tri zlaté jablká zo záhrad Hesperidiek, ktoré opatrovali bohyni Hére. Boli to dcéry Titana Atlanta. Jablká sa nachádzali v záhrade ďaleko na západe, kde ich na strážil obludný drak Ladón, obtočený okolo stromu. Herakles musel najprv zistiť, kde sa jablká nachádzajú. Najády mu prezradili, že to vie len morský boh Néreus. Herakles preto Nérea vyhľadal, ale keďže mu nebol ochotný pomôcť, musel s ním zápasiť. Néreus bojoval tvrdo a neustále menil tvar, ale Herakles ho napokon premohol, zviazal a donútil ho prezradiť cestu k Hesperidkám. Herakles sa vybral opísanou cestou a prišiel do Líbye, kde bol pánom obor Antaios, syn bohyne zeme Gaie, ktorý ho podľa svojho zvyku vyzval na súboj. Po dlhom vyčerpávajúcom boji Herakles zistil, že Antaios čerpá svoju silu zo zeme. Herakles ho preto zdvihol nad hlavu a podržal ho tak dlho, kým neoslabol a nepodľahol Heraklovmu železnému objatiu. Cestou ho potom čakali ďalšie nástrahy, medziiným unikol egyptskému kráľovi Bousiridovi, ktorý ho chcel, ako pred ním mnoho iných cudzincov, obetovať. Napokon sa stretol s Titanom Atlantom, ktorý po vzbure proti olympským bohom, musel za trest držať nebeskú klenbu. Keď mu Herakles povedal čo je cieľom jeho cesty, Atlas sa sám ponúkol, že mu jablká prinesie, ak mu zatiaľ podrží nebeskú klenbu. Herakles súhlasil, ale keď sa Atlas aj s jablkami vrátil, navrhol Heraklovi, že jablká odnesie Eurystheovi sám. Herakles naoko súhlasil a požiadal ho, nech na chvíľku bremeno podrží, kým si upraví podložku, aby ho tak netlačilo. Len čo však Atlas zaujal svoje staré miesto, Herakles vzal jablká, zdvorilo sa mu poďakoval a zastavil sa až v Mykénach. V inom mýte Herakles získal jablká sám, bez pomoci Titana Atlanta. Herakles sa zmocnil psa Kerbera Dvanásta úloha: pes Kerberos Poslednou úlohou Herakla bolo priviesť strašného psa Kerbera z podsvetia. Bol to naozaj ohavný pes, mal tri hlavy, okolo šije hady a na konci chvosta dračiu hlavu s ohavnou papuľou. Aj keď sa ešte do tých čias z podsvetia nevrátil nik živý, Herakles nezaváhal. Keďže jeho odvaha bohom zaimponovala, rozhodli sa, že mu pomôžu. Boh Hermes ho priviedol k priepasti Tainaru a tam sa ho ujala Aténa a sprevádzala ho krajinou tieňov. V podsvetí sa potom Herakles stretol s Théseom a Peirithoom, ktorí stále žili a boli pripútaní reťazami. Oslobodil Thésea, ale Peiritoa oslobodiť nemohol, lebo mu to najvyšší boh Zeus prísne zakázal. Po ďalších stretnutiach nakoniec prišiel k bohovi Hádovi, ktorý mu dovolil odviesť psa Kerbera, pokiaľ ho premôže bez zbraní. Keď sa to Heraklovi podarilo a vrátil sa do Mykén, Eurystheus pri pohľade na strážcu podsvetia padol na kolená a prosil Herakla, aby pekelnú príšeru odviedol naspäť.


Lev (súhvezdie)

Context: Legenda Na začiatku tejto legendy stála vyhlásená delfská veštica Pýtia, ktorá poradila kedysi hrdinovi Heraklovi (Herkulovi), aby vstúpil do služieb mykénskeho kráľa. Herakles poslúchol a odišiel do Mykén. Kráľ mu dal niekoľko ťažkých úloh. Prvá z nich bola zabiť leva, ktorý žil v blízkych horách. Lev bol neobyčajne veľký, mal nepriestrelnú kožu a sužoval celý kraj. Herakles ho našiel v jednej jaskyni (ktorú dodnes ukazujú turistom) a omráčil mohutným kyjom. Potom ho zaškrtil a odniesol kráľovi do Mykén. Herakles bol po smrti prijatý medzi bohov na Olymp a dostal sa aj na oblohu (súhvezdie Herkula). S ním sa tam na pamiatku jeho hrdinských činov objavili aj jeho obete: Lev, Hydra a Rak.


Nostradamus

Context: Introduction  Nostradamus , vlastným menom Michel de Nostredame ( 14. december 1503, Saint-Rémy-de-Provence, Francúzsko – † 2. júl 1566, Salon-de-Provence) bol francúzsky lekár a astrológ. Už za svojho života bol známy svojimi predpoveďami budúcnosti.


Archidamos V.

Context: Návrat Archidama do Sparty Keď Eudamidas v roku 228 pred Kr. zomrel (podľa Pausania ho dal Kleomenes otráviť), sa podľa zákonov Sparty mal stať následníkom jeho najbližší príbuzný a tým bol jeho strýko Archidamos. Kleomenes ho preto zavolal do Sparty. Ako napísal historik Polybios, Kleomenes s ním viedol v Messénii rokovania prostredníctvom jeho rodinného priateľa Nikagora, pretože Archidamos mal obavy o svoj život. Výsledkom ich rokovaní bola zmluva zaručujúca jeho bezpečnosť. Archidamos spoliehajúc sa na podmienky zmluvy prišiel do Sparty, aby zaujal miesto kráľa, ale krátko po príchode bol zavraždený. Po smrti Archidama pri voľbe jeho následníka urobil Kleomenes krok dovtedy v Sparte nevídaný, keď nerešpektujúc zákony Sparty na miesto spolukráľa, ktoré malo patriť členovi kráľovskej rodiny Eurypontovcov, dosadil svojho brata Eukleida.


Nostradamus

Context: Životopis Najprv si získal slávu vynachádzavým používaním liekov a uplatňovaním nových liečebných postupov počas morových epidémií v Aix a Lyone v rokoch 1546 až 1547. Predstavivosť svojich súčasníkov potom zaujal zbierkou rýmovaných veštieb výrazne apokalyptického ladenia, nazvanou Proroctvá . Zbierku vydal roku 1555. Jeho sláva mu získala kráľovskú priazeň. Druhé, rozšírené vydanie zbierky z roku 1558 venoval práve francúzskemu kráľovi Henrichovi II. Po nástupe Karola IX. na trón v roku 1560 bol Nostradamus vymenovaný za kráľovského lekára. Jeho proroctvá aj naďalej vyvolávali špekulácie a spory. V roku 1781 ich rímskokatolícka cirkev odsúdila.


Xerxes I.

Context: Záver vlády O neskorších Xerxových rokoch je toho málo známe. Vie sa, že na jeho príkaz sa Satapes (Satapés) pokúsil oboplávať Afriku, ale víťazstvo Grékov uvrhlo celé impérium do stavu určitej apatie, z ktorého sa spamätávalo iba s ťažkosťami. Kráľ sa osobne angažoval v háremových intrigách a jeho rozhodovanie sa tak stalo závislým od dvoranov a eunuchov. Zanechal záznamy v meste Perzepolis, kde pristaval nový palác k Dareiovmu, vo Vane v Arménsku a na hore Elvand blízko Ekbatan. V roku 465 pred Kr. bol zavraždený svojim vezírom Artabanom, ktorý hneď potom dosadil na trón jeho syna Artaxerxa I.


Herakles (mytológia)

Context: Vražda a trest Ich manželstvo bolo dlho šťastné. Narodili sa im synovia, Thérimachos, Kreontiades a Déikoón. Rodina žila spokojne, až kým do ich šťastia nevstúpila pomstychtivá bohyňa Héra, ktorá ho neprestala prenasledovať. Kým bol Herakles pastierom videlo sa jej všetko v poriadku, ale keď dosiahol všetko, po čom môže túžiť smrteľný človek, zoslala na neho šialenstvo. Herakles potom v zatemnení mysle zabil svoje tri deti i dve deti svojho nevlastného brata Ifikla. To však nebolo všetko. Héra mu potom rozum vrátila, aby videl, čo urobil. Po tomto hroznom čine musel opustiť mesto i manželku a odísť do vyhnanstva. Keďže mu tento čin neprestajne ťažil dušu, odobral sa do Delf, aby sa vo veštiarni dozvedel, ako svoj nešťastný skutok odčiniť. Boh Apolón mu ústami Pýtie oznámil, že musí vstúpiť do služieb mykénskeho kráľa Eurysthea a splniť dvanásť úloh, ktoré od neho dostane a tak zmyje zo seba hanbu i vinu. Herakles poslúchol a prihlásil sa u Eurysthea. Len čo ho Eurystheus zazrel dostal z neho strach a neodvážil sa mu nič rozkázať. Iba mu oznámil, že úlohy mu bude odkazovať po Kopreovi. Eurystheus mu potom o to odvážnejšie úlohy vymýšľal.


Herakles (mytológia)

Context: Herakles sa žení Keď Herakles dosiahol osemnásty rok, rozhodol sa obzrieť po svete a zároveň po manželke. Na plecia si prehodil kožu kithairónskeho leva a s veľkým kyjakom sa vybral do rodných Théb. Cestou stretol orchomenských vyslancov, ktorí si išli do Téb po sto volov. Bola to potupná daň, ktorú im museli Tébania každoročne platiť. Keď sa Herakles od nich dozvedel, že aký je cieľ ich cesty, nahnevaný im odrezal uši i nos a zahnal ich domov. Onedlho sa preto rozpútala neľútostná vojna, v ktorej Herakles Orchomenčanov porazil a ich kráľa donútil, aby Tébanom vrátil dvojnásobok toho, čo od nich kedy dostal. Kráľ Kreón mu za to dal z vďaky za manželku svoju dcéru Megaru.


Herakles (mytológia)

Context: Narodenie a detstvo Najvyšší boh Zeus sa oženil so svojou sestrou Hérou, ale pritom prežíval mnoho ľúbostných dobrodružstiev s bohyňami i obyčajnými smrteľníčkami. Nevery Dia však vždy rozpútali Hérin hnev. Z takého cudzoložného vzťahu sa narodil aj najväčší hrdina antického sveta Herakles. Herakles sa narodil v Tébach, kam jeho matka ušla so svojim manželom Amfitryónom z Tirynthu, keď Amfitryón nešťastnou náhodou zabil Alkméninho otca Élektryóna a obával sa pomsty jeho brata Sthenela. Zeus o jeho očakávanom narodení už vopred vedel a nielen ako vševediaci boh, ale aj preto, lebo mal na tom svoju zásluhu. Krásnu Alkménu, do ktorej bol zaľúbený totiž získal ľsťou, keď ju v podobe jej manžela zviedol. Po príslušnom čase potom Alkména porodila hneď dvoch synov, Diovho syna Herakla a o deň neskôr Ifikla, ktorý bol synom Amfitryóna. Krátko pred narodením Herakla najvyšší boh Zeus v rade bohov hrdo vyhlásil, že „ dnes uzrie svetlo sveta najväčší hrdina “. To však neušlo Hére a rozhodla sa manželovi pomstiť. Ľsťou vymámila z Dia prísahu, že kto sa toho dňa narodí, bude vládnuť nad všetkými a všetkým v Perseovom kráľovstve. Héra následne bez meškania zariadila, aby sa bohyne pôrodu nemohli v ten deň priblížiť k Alkméne a poslala ich k Sthenelovej manželke Nikippe, ktorej sa narodil syn Eurystheus, aj keď sa mal narodiť až o dva mesiace. A tak sa stalo, že sa Diov syn Herakles stal po rokoch sluhom Eurysthea, a ani sám najvyšší boh s tým nemohol nič urobiť.Malý Herakles zabíja hada Herakles po narodení dostal meno Alkeides a až neskôr Hérakles , čo znamená " skrze Héru dosiahol slávu ". Héra sa však o túto slávu pričinila nevedomky a proti svojej vôli a to ľsťou Dia, ktorý sa postaral o to, aby sa dieťa dostalo do jej náručia a napilo sa z jej prsníka. Hneď ako sa Herakles mlieka bohyne napil, získal nesmrteľnú slávu. Keď sa to Héra dozvedela, nahnevala sa a hneď toho istého dňa poslala za ním do kolísky dva hady, aby ho zahubili. Malý Herakles ich však zaškrtil.


360 pred Kr.

Context: Udalosti  Po smrti spartského kráľa Agésilaa II. z kráľovského rodu Eurypontovcov, nastúpil na trón jeho syn Archidamos III. Druhé víťazstvo Sóstrata zo Sikyónu na olympijských hrách v pankratiu.


Smenchkare

Context: Život Nastúpil na trón po svojom bratovi Achnatonovi, za ktorého vlády zastával v posledných rokoch hodnosť vicekráľa. Ako vicekráľ si počínal podľa všetkého veľmi obratne a súčasne udržiaval korektné styky s Amonovými kňazmi. Keď Achnaton zomrel, bol Schmenkare pre nich prijateľnou osobou na trón a tak ho uznali za kráľa. Pri korunovácií prijal meno Anchecheperure. Hypotéza o Smenchkareho násilnej smrti sa zakladá najmä na pozostatkoch jeho hrobovej výbavy.


Nostradamus

Context: Predpovede Prvé proroctvo, ktoré je známe, urobil Nostradamus v roku 1538, keď stretol mnícha so stádom svíň a oslovil ho "vaša svätosť". Mních Pereti Felice, ktorého Nostradamus oslovil, sa o pol storočia neskôr stal pápežom, známym pod menom Sixtus V. Rovnako sa splnilo aj proroctvo v ktorom Nostradamus predpovedal smrť kráľa Henricha II.: " Mladý lev premôže starého na bojovom poli v osobnom súboji: Prepichne oči v zlatej klietke, dve zranenia v jednom, potom zomrie krutou smrťou ." Po smrti kráľa bolo toto štvorveršie považované za veľmi výstižné a zrozumiteľné. Henrich II., ktorý mal symbol leva vo svojom osobnom erbe, sa totiž zúčastnil rytierskeho zápasu s veliteľom gardy na turnaji usporiadanom na počesť svadby jeho dcéry s Filipom II. Španielskym. Montgomeryho kopija sa pri súboji zlomila, jej úlomok kráľa poranil na krku, ale väčšia časť kopije mu prenikla pozlátenou mriežkou brnenia do oka a prenikla až do mozgu. Utrpenie kráľa nakoniec po desiatich dňoch ukončila smrť.


Dareios III.

Context: Panovanie Dareios bol na trón dosadený eunuchom Bagoásom, ktorý veril, že mladý panovník bude ľahko manipulovateľný. Ten sa však čoskoro osvedčil ako činorodý a energický vládca, ktorý potlačil vzburu v Egypte a zatlačil do defenzívy macedónske oddiely kráľa Filipa II. v Malej Ázii. Uvedomoval si nevyhnutnosť reforiem ríše, no skôr než stihol zmeny začať, vtrhol do jeho ríše Alexander Veľký, syn a nástupca zavraždeného Filipa II..


Herakles (mytológia)

Context: Dospievanie Keď Amfitryón uvidel v kolíske dva uškrtené hady, pochopil, že dieťa s takou silou a obratnosťou má veľkú budúcnosť a postaral sa o to, aby mal patričnú výchovu, dokonca lepšiu, akú mal jeho vlastný syn Ifikles. Sotvaže malý Herakles povyrástol Amfitryón mu vzal za učiteľa na boj so zbraňou Diovho syna Kastora zo Sparty, za učiteľa boxu jeho brata Polydeuka, za učiteľa lukostreľby oichalského kráľa Euryta. Herakles bol potom dobrým žiakom a vynikal v týchto i ďalších predmetoch, nešla mu len hra na lýre, ktorú ju učil Orfeov brat Linos. Keďže ho Linos preto pri výučbe neustále karhal, Herakles ho raz v návale hnevu, neuvedomujúc si svoju silu, udrel lýrou po hlave tak silno, že ho zabil. Takto nemohli zaobchádzať s učiteľmi ani synovia kráľa a Amfitryón ho preto poslal na vrch Kithairón , aby tam pásol jeho dobytok. Heraklovi sa toto zamestnanie celkom páčilo, len ho znepokojoval obrovský lev, ktorý sa ponevieral po okolí a hubil ľudí i dobytok. Keďže už bol dostatočne silný a obratný, vypravil sa za ním a na pamiatku si priniesol jeho kožu. Vystopovanie a ulovenie leva trvalo Heraklovi mnoho dní, počas ktorých mu kráľ Thespios posielal zo svojich päťdesiatich dcér každý večer jednu do jeho spálne, aby splodili Heraklovych potomkov, silných a statočných. (Podľa inej verzie sa vyspal so všetkými počas jedinej noci ) A skutočne, po čase sa kráľ tešil z päťdesiatich dvoch vnúčat: dve z dcér totiž porodili dvojičky.


Eurystheus

Context: Trest za vraždy Kým mali mladíci osemnásť rokov, život im plynul v pokoji, potom sa ešte vydal Herakles na skusy, našiel si manželku Megaru, mali spolu troch synov a viedol usporiadaný pokojný život, kým opäť nezasiahla Héra. Zoslala na neho šialenstvo, v ktorom svojich synov aj dve deti svojho brata Ifikla zabil. Hneď potom mu rozum vrátila. Veštba stanovila, že má svoje zločiny odčiniť v službách mykénskeho kráľa Eurysthea. Eurystheus mal z Herakla strach, preto mu ani svoje rozkazy nehovoril osobne, ale cez svojho hlásateľa Koprea. Vymýšľal ich ale nebojácne a s chuťou. Každá úloha stála za to, všetky boli pre normálneho smrteľníka nesplniteľné. Zároveň s veľkou chuťou Herakla urážal a ponižoval. Dvanásť úloh pre Herakla: zabiť nemejského leva, zabiť lernskú hydru, chytiť zlatorohú Artemidinu laň z Keriney, polapiť obávaného erymanthského kanca z arkádskych hôr, vyčistiť chliev kráľa Augiáša z Elidy, zahnať ľudožravé stymfalské vtáky zasvätené Areovi, priviesť do Mykén krétskeho býka, priviesť ľudožravé kone tráckeho kráľa Diomeda, priniesť od kráľovnej Amazoniek Hippolyty Areov pás, prihnať do Mykén stádo dobytka, ktoré pásol netvor Geryón a jeho dvojhlavý pes Orthos, získať zlaté jablká zo záhrady Hesperidiek, priviesť z podsvetia trojhlavého psa Kerbera.


Herakles (mytológia)

Context: Hľadanie novej manželky Keď Heraklovi splnením dvanástej úlohy skončila služba u Eurysthea, bol slobodný, pretože svoju manželku Megaru prenechal svojmu synovcovi a priateľovi Iolaovi, ktorý ju počas jeho neprítomnosti utešoval. Herakles ich láske nebránil, opustil Théby a vrátil sa do Tirynthu. Súbor:Giambologna herculesenesso.jpg|náhľad|Herakles usmrcujúce Kentaura Nessa Iola a smrť Ifita Oichalský kráľ Eurytos učil mladého Herakla lukostreľbu. Sám sa pokladal za najlepšieho lukostrelca na svete, rád súťažil a tak i svoju ryšavú dcéru Iolu chcel vydať len za toho, kto nad ním zvíťazí v streľbe z luku. Dlho sa zdalo, že sa to nikomu nepodarí, ale potom sa o Iolu uchádzal sám Herakles, keď dokončil svoje úlohy prikázané kráľom Eurystheom. Herakles zvíťazil hneď na prvýkrát, ale kráľ Eurytos považoval za urážku, že bol porazený svojim vlastným žiakom a Herakla vyhnal. Herakles odišiel na Tiryns, kam za ním onedlho prišiel Eurytov syn Ifitos, pretože sa medzitým jeho otcovi stratilo stádo a podozrenie padlo na Herakla. Heraklov priateľ Ifitos neveril, že to urobil a prišiel s dobrým úmyslom, ale Herakla to podozrenie veľmi urazilo, začal zúriť a v šialenom hneve nevediac čo robí, Ifita zhodil z hradieb. Ako hovoria mýty, toto šialenstvo na neho zoslala jeho odveká nepriateľka bohyňa Héra. Aby odčinil túto vraždu, musel potom odísť na tri roky do otroctva ku kráľovnej Omfalé. Súbor:Francois Boucher Heracles and Omphale.jpg|náhľad|Omfalé s Heraklom, autor:François Boucher (1703–1770 V službách Omfaly U Omfaly, ktorá si vyslúžila povesť ukrutnej a namyslenej ženy strávil Herakles tri roky. Omfalé ho neustále ponižovala tým, že ho nútila nosiť ženské šaty a ona sa pred ním obliekala do jeho levskej kože, musel tkať so slúžkami a dostával dovolenku, aby po návrate čo najviac pocítil ťarchu otroctva. Herakles toto ponižovanie dokázal vydržať a Omfalé sa dokonca do neho zamilovala. Jej posledným želaním bolo, aby jej zanechal syna. Tento syn sa volal Atys a podľa jednej z verzií sa stal zakladateľom novej dynastie lýdskych kráľov. U niektorých neskorších autorov mala vraj už pred Atyom syna s najvyšším bohom Diom známeho Tantala.


Bitka pri Azincourte

Context: Vojenská výprava Henrich V. napadol Francúzsko z niekoľkých dôvodov. Jedným bolo posilnenie jeho pozície doma, druhým zlepšenie jeho financií nadobudnutím príjmov. Taktiež chcel zajať šľachticov buď kvôli výkupnému, alebo aby získal peniaze od francúzskeho kráľa výmenou za ich návrat. Henrichova armáda v počte asi 12 000 mužov pristála v severnom Francúzsku 13. augusta 1415 a obkľúčila prístav Harfleur. Obliehanie trvalo dlhšie, ako sa predpokladalo. Mesto kapitulovalo 22. septembra a anglická armáda ho opustila až 8. októbra. Doba vojenského ťaženia spela ku koncu a anglická armáda utrpela mnoho strát na životoch kvôli chorobe. Henrich sa rozhodol presunúť väčšinu svojej armády (približne 6 000 mužov) do prístavu Calais, jedinej anglickej pevnosti v severnom Francúzsku, kde by mohla prezimovať. Počas obliehania prístavu Harfleur dokázali Francúzi zvolať veľkú armádu, ktorú Albret rozmiestnil šikovne medzi Harfleur a Calais, kopírujúc anglické manévre pozdĺž rieky Somme, a takto im zabraňoval dosiahnuť Calais bez hlavného stretnutia. Výsledkom bolo, že Albretovi sa podarilo donútiť Henricha k bitke, ktorej by sa bol anglický kráľ vzhľadom na stav svojej armády radšej vyhol. Angličania mali veľmi málo jedla, za dva a pol týždňa prešli 260 míľ, trpeli chorobami a stáli pred veľkým počtom skúsených, dobre vyzbrojených a obrnených Francúzov. Ale katastrofálna porážka, ktorú Francúzi utrpeli v bitke Azincourte dovolila Henrichovi splniť všetky jeho ciele. Zmluvou z Troyes (1420) bol uznaný Francúzmi ako regent a dedič francúzskeho trónu. Toto bolo upevnené jeho svadbou s Katarínou z Valois, dcérou kráľa Karola VI. Francúzskeho trónu sa Henrich V. nedožil. Roku 1422, počas zabezpečovania svojej pozície proti francúzskej opozícii, zomrel na úplavicu vo veku 34 rokov, dva mesiace pred smrťou Karola VI. Jeho nástupcom sa stal jeho mladý syn Henrich VI. Počas jeho vlády boli Angličania vyhnaní z celého Francúzska (okrem Calais) francúzskymi armádami, inšpirovanými Janou z Arku, za vlády nového francúzskeho kráľa Karola VII. Kategória:Bitky vo Francúzsku Kategória:Bitky storočnej vojny Kategória:Bitky 15. storočia


Anna Klévska

Context: Pozri aj  Henrich VIII.


Henrich II. (Anglicko)

Context: Vzhľad a osobnosť O Henrichovi kronikári hovorili, že je pekný, ryšavý, pehavý, s veľkou hlavou; mal krátke, podsadité telo.. Často bol zanedbane oblečený. Nebol ani taký rezervovaný ako jeho matka, ani taký šarmantný ako jeho otec, ale bol známy svojou energiou a odhodlaním. Bol nemilosrdný, ale nie pomstychtivý. Bol tiež neslávne známy svojim prenikavým pohľadom, šikanovaním, výbuchmi hnevu a príležitostne aj svojím namosúreným odmietnutím vôbec hovoriť. Niektoré z týchto výbuchov mohli byť teatrálne a na efekt. Rozumel vraj širokému spektru jazykov vrátane angličtiny, no hovoril len latinsky a francúzsky. V mladosti si užíval vojny, lov a iné dobrodružné aktivity; ako roky plynuli, vložil čoraz viac energie do súdnych a administratívnych záležitostí a stal sa opatrnejším, no počas svojho života bol energický a často impulzívny. Napriek návalom hnevu zvyčajne nebol ohnivý ani panovačný; bol dôvtipný v rozhovoroch a výrečný v argumentoch. Mal oveľa radšej samotu na poľovačke alebo utiahnutie sa do svojej komnaty s knihou ako zábavu na turnajoch. Henrich mal tiež záujem o obyčajných ľudí, na začiatku svojej vlády nariadil, aby sa so stroskotancami zaobchádzalo dobre a každému, kto vyplienil ich tovar, nariadil vysoké tresty. Ralph z Diceta zaznamenáva, že keď v roku 1176 zasiahol Anjou a Maine hlad, Henrich vyprázdnil svoje súkromné sklady, aby zmiernil núdzu medzi chudobnými. Mal vášnivú túžbu obnoviť svoju kontrolu nad územiami, ktorým kedysi vládol jeho starý otec Henrich I. V tomto smere ho mohla celkom dobre ovplyvniť matka, keďže aj Matilda mala silný zmysel pre práva a výsady predkov. Dobyl späť územia, znovu získal majetky a obnovil vplyv na menších pánov, ktorí kedysi poskytovali to, čo historik John Gillingham opisuje ako „ochranný kruh“ okolo jeho hlavných území. Bol pravdepodobne prvým anglickým kráľom, ktorý použil heraldický dizajn: pečatný prsteň s vyrytým leopardom alebo levom.


Henrich VIII.

Context: Začiatky vlády Henricha VIII. (roky 1509 – 1525) Osemnásťročný Henrich VIII. po svojej korunovácii v roku 1509. Dva dni po korunovácii dal Henrich VIII. zatknúť dvoch otcových neobľúbených ministrov, sira Richarda Empsona a Edmunda Dudleyho. Boli bezdôvodne obvinení z vlastizrady a následne boli v roku 1510 popravení. Tento čin začal Henrichovu krutovládu a mal slúžiť ako výstraha pre všetkých, ktorí by mladému kráľovi stáli v ceste. Henrichovým prvým ministrom sa stal kardinál Thomas Wolsey, ktorého roku 1515 menoval za Lorda kancelára a predsedu kráľovskej rady, čím došlo k tomu, že kráľovskú politiku viedol kardinál. Neskôr mu pápež udelil doživotnú hodnosť legáta a on sa stal najvyššou cirkevnou autoritou v Anglicku. Henrich bol všestranne vzdelaný človek a kráľovský dvor bol za jeho vlády centrom vedy a umenia. Henrich sa tiež zaraďoval medzi vynikajúcich hudobníkov, autorov a básnikov. Jeho najznámejšie hudobné diela sú Zábava s dobrou spoločnosťou ( Pastime with Good Company ) alebo The Kynges Ballade . Bol taktiež vášnivým hráčom kociek a vynikal aj v športe, obzvlášť v rytierskych súbojoch, poľovačke a tenise. V tom čase bol známy aj pre svoje zanietenie pre kresťanstvo. V roku 1521 vydal polemiku Obrana siedmich sviatostí , ktorou útočil na Martina Luthera. V tzv. Šiestich článkoch bola určená smrť každému, kto by bol proti transsubstanciácii (pretváranie, premieňanie podstaty) a iným cirkevným dogmám. Za to mu pápež Lev X. v októbri 1521 udelil titul obranca viery (lat. defensor fidei). Vystúpil tiež proti Tyndalovmu anglickému prekladu biblie (v tom čase bolo totiž zakázané prekladať bibliu do anglického jazyka). Francúzsko a Španielsko Mince s podobizňou kráľa Henricha VIII. V roku 1511 povolal pápež Július II. tzv. Cambraiskú ligu proti Francúzsku. Táto nová aliancia okrem Španielska a Rímskonemeckej ríše zahŕňala aj Anglicko. Henrich sa rozhodol využiť túto príležitosť ako zámienku na rozšírenie jeho dŕžav v severnom Francúzsku. V novembri 1511 uzavrel westminsterskú zmluvu so Španielskom, ktorá zaručovala vzájomnú pomoc proti Francúzsku. Začal sa pripravovať na vstup do vojny. V roku 1513 zaútočil Henrich na Francúzsko a jeho vojsko porazilo francúzsku armádu v spurskej bitke. Jeho švagor, Jakub IV., škótsky kráľ, zaútočil na Anglicko na príkaz francúzskeho kráľa Ľudovíta XII., ale nepodarilo sa mu dostať Henrichove jednotky z Francúzska. Škótska armáda bola 9. septembra 1513 katastrofálne porazená v bitke na Floddenskom poli. Medzi mŕtvymi bol aj škótsky kráľ a táto bitka ukončila krátku škótsku účasť vo vojne. Tehotenstvá Kataríny Aragónskej 18. februára 1516 porodila kráľovná Katarína princeznú Máriu, ktorá neskôr vládla Anglicku ako kráľovná Mária I. Pred Máriou priviedla na svet aj dvoch synov, pričom obidvaja sa volali Henrich, cornwallský vojvoda , no obaja synovia (jeden sa narodil v roku 1511 a druhý v roku 1514) zomreli niekoľko týždňov po svojom narodení.


Henrich VII. (Svätá rímska ríša)

Context: Rímsky kráľ Hneď po zvolení za kráľa dali kurfirsti Henrichovi najavo svoju averziu voči kráľovskej moci, ktorú by chcel uplatňovať v oblasti ich záujmu. To viedlo Henricha k rozhodnutiu zamerať svoj záujem k uskutočneniu rímskej jazdy a vykonaniu cisárskej korunovácie. Chcel po viac ako pol storočí obnoviť osobný výkon vlády a presadiť práva ríše v ríšskej časti Talianska, Arelatsku, a tiež vystúpiť ako mierotvorca medzi znepriatelenými stranami v Taliansku. Už v júni 1309 vyslal k pápežovi posolstvo, ktoré v Avignone nakoniec dohodlo detaily cisárskej korunovácie, ktorá sa mala uskutočniť 2. februára 1312. Podporu pre rímsku jazdu u ríšskych kniežat chcel získať na ríšskom sneme v Speyeri v septembri 1309. Ešte predtým sa vyrovnal s Habsburgovcami, ktorým 17. septembra 1309 potvrdil ich všetky ríšske léna. Habsburcovci mu za to prisľúbili, že pod vedením vojvodu Leopolda budú na vlastné náklady sprevádzať kráľa na rímskej jazde. Ďalej sa snažil vyriešiť problém okolo württemberského grófa Eherharda I., ktorému nakoniec pre jeho útoky na ríšsky majetok bola vyhlásená ríšska vojna (nebola však rozhodnutá do Henrichovej smrti). Na ríšskom sneme v Speyeri kráľ vytýčil termín rímskej jazdy na jeseň roku 1310. Aj keď nemal veľkú podoru zo strany ríšskych kniežat, v jeho rozhodnutí ho utvrdzovali ghibellini, ktorí ho presviedčali, že je v Taliansku vítaný a očakávaný. Pred odchodom sa snažil upraviť svoje vzťahy s Francúzskom, ktoré vyvíjalo silný tlak na západné hranice ríše. 26. júna 1310 uzavrel s francúzskym kráľom dohodu, ktorej súčasťou bol prisľúb ríšskeho léna pre Filipa Dlhého, syna francúzskeho kráľa Filipa IV. Po obsadení Lyonu francúzskymi vojskami však došlo k zhoršeniu vzťahov a dočasnému prerušeniu kontaktov. Rok 1310 priniesol Henrichovi aj zisk budúcej mocenskej základne jeho rodu na východe ríše, Českého kráľovstva. Podarilo sa mu získať si českých pánov a zástupcov miest, ktorý v júni 1310 súhlasili s voľbou príslušníka rodu Luxemburgovcov za českého kráľa. Na ríšskom sneme, ktorý sa konal v júli vo Frankfurte, požiadal ríšske kniežatá o súhlas so zosadením Henricha Korutánskeho z českého trónu. Českí vyslanci tu zároveň presadili, aby sa kráľom stal Henrichov syn Ján, ktorý sa 1. septembra zosobášil s Eliškou Přemyslovnou, sestrou posledného českého kráľa z rodu Přemyslovcov Václava III. Zisk kráľovstva neznamenal len zisk kurfirstskej hodnosti a úradu ríšskeho arcičiašnika, ale aj zisk jednej z najbohatších krajín ríše. Pre uľahčenie synovho prevzatia moci v Čechách ako aj svojej výpravy do Talianska, vzdal sa nárokov na Durínsko a Meissensko, o ktoré sa usilovali jeho predchodcovia, a 18. decembra 1310 bola uzavretá zmlvuva s meissenkým markgrófom Fridrichom I.


Henrich IV. (Svätá rímska ríša)

Context: Život Henrich sa pravdepodobne narodil v kráľovskom paláci v dolnosaskom Goslare ako syn cisára Henricha III. zo sálskej dynastie a jeho druhej manželky Anežky z Poitou. Už vo svojich štyroch rokoch bol – ešte za života svojho otca – 17. júla 1054 korunovaný za kráľa. Po nečakanej smrti otca v roku 1056 bol bez problémov uznaný za jeho nástupcu, pričom regentstvo nad neplnoletým chlapcom pripadlo jeho matke Anežke. Tá však nedokázala zabrániť tomu, aby skutočnú moc prebrali najvplyvnejšie kniežatá, ktorí pre seba ukoristili cisárske územia a statky. Sám Henrich slúžil ako bábka. Nakoniec sa ho zmocnil kolínsky arcibiskup Anno II., keď vylákal dvanásťročného chlapca na prehliadku lode, s ktorou odrazil od brehu a zabránil Henrichovi v úteku. Anno si vďaka tomuto ťahu vynútil pozíciu regenta mladého kráľa a odstavenie cisárovnej-vdovy od moci, cenou bola strata dôvery Henricha k svojim blízkym. Jeho radcovia sa nechceli svojho vplyvu vzdať ani potom, kedy bol Henrich vyhlásený v roku 1065 za dospelého. Henrich musel ťažko dobývať späť cisársku autoritu a preto sa spojil s nižšou šľachtou a mestami.


Katarína Howardová

Context: Pozri aj  Henrich VIII.


Henrich VIII.

Context: Detstvo a mladosť (roky 1491 – 1509) Henrich VIII. sa narodil v greenwichskom paláci ako tretie dieťa Henricha VII. a Alžbety z Yorku. Z jeho súrodencov prežili detstvo len traja – Artur Tudor, waleský princ, Margaréta Tudorová, neskoršia manželka škótskeho kráľa Jakuba IV., a Mária Tudorová, neskoršia manželka francúzskeho kráľa Ľudovíta XII. Henrich ako kráľovský princ mal samozrejme veľmi zhýčkané detstvo. Mal svoje vlastné služobníctvo, ministrov a šaša Jána Goosea. Mal dokonca chlapca na bičovanie, ktorý bol trestaný vždy, keď Henrich spravil niečo zlé. Vzdelanie a štúdium Henrich VII., jeho otec, miloval zábavu, a tak na kráľovskom dvore nemohli chýbať rôzni akrobati, šašovia, kúzelníci a hudobníci. Jeho dvor sa stal vychýreným strediskom kultúry a vzdelaných osobností. Princ Henrich zbožňoval hudbu a vyrástol z neho dokonalý hudobník. Už v desiatich rokoch hral na nástrojoch ako píšťala, harfa, lutna a bubny. Bol veľmi energický, pekný a múdry. Vynikal v latinčine, matematike, astronómii, kozmológii. Bol i úžasným atlétom, lukostrelcom, poľovníkom a priaznivcom bojových hier. Taktiež hrával hru veľmi podobnú dnešnému tenisu. Henrich dostal vynikajúce vzdelanie od najlepších učiteľov. Plynulo hovoril po latinsky, francúzsky a španielsky. Ako sa očakávalo, trón mal zdediť jeho starší brat, princ Artur, a Henrich bol pripravený na život v kostole. Tituly a vyznamenania získané počas detstva V roku 1493, keď mal Henrich dva roky, bol vymenovaný za konštábla (vrchného veliteľa vojska zastupujúceho kráľa) na zámku Dover a wardenského lorda na Cinque Ports. V roku 1494 získal titul yorkského vojvodu. Následne bol vymenovaný za anglického grófa maršala a írskeho lieutenantského lorda. Smrť Artura Tudora, Henrichovho brata Artur Tudor, starší brat Henricha VIII. Katarína Aragónska, prvá manželka Henricha VIII. Henrichov starší brat, následník trónu, Artur Tudor si už vo veku 15 rokov zobral za ženu španielsku princeznú Katarínu Aragónsku. Neskôr spolu odcestovali na hrad Ludlow. O niekoľko mesiacov Artur aj Katarína vážne ochoreli vysoko nákazlivým ochorením vírusového pôvodu, ktorému v priebehu niekoľkých epidémií podľahlo niekoľko tisíc ľudí. Pätnásťročný Artur nakoniec chorobe podľahol a zomrel 2. apríla 1502. Niektorí historici sa však domnievajú, že zomrel na tuberkulózu alebo mor. Katarína skoro tiež zomrela, no podarilo sa jej uzdraviť a stala sa vdovou. Arturov brat Henrich, vojvoda z Yorku, nebol povýšený na waleského princa pokiaľ nebolo isté, že Katarína nečaká Arturove dieťa, ktoré by tento titul zdedilo. Arturova smrť posunula všetky jeho povinnosti na mladšieho brata Henricha, ktorý sa tak stal waleským princom. Henrich VII. obnovil záujem o uzavretie manželského spojenectva medzi Anglickom a Španielskom. Navrhol teda zosobášiť Henricha a Katarínu Aragónsku, vdovu po Arturovi a najmladšiu dcéru Ferdinanda II. Aragónskeho a Izabely I. Kastílskej. Svadba s bratovou vdovou a nástup na trón Aby sa Henrich mohol oženiť s bratovou vdovou potreboval, kvôli veľmi blízkemu príbuzenskému vzťahu, povolenie od pápeža. Katarína prisahala, že manželstvo s princom Arturom nebolo naplnené. Napriek tomu Anglicko aj Španielsko súhlasilo, že dodatočné pápežské povolenie by bolo vhodné a odstránilo by všetky pochybnosti o legitímnosti manželstva. Nedočkavosť Kataríninej matky, kráľovnej Izabely, urýchlilo rozhodnutie pápeža Júliusa II. udeliť výnimku a vydal pápežskú bulu. A tak 14 mesiacov po Arturovej smrti sa Katarína zasnúbila so svojím niekdajším švagrom, Henrichom. No už v roku 1505 Henrich VII. stratil záujem o spojenectvo so Španielskom a mladý princ Henrich vyhlásil, že zásnuby sa uskutočnili bez jeho súhlasu. Ďalšie diplomatické rokovania ohľadom navrhovaného manželstva prebiehali až do smrti Henricha VII., teda do roku 1509, keď zomrel na tuberkulózu, a tak sa Henrich VIII. stal kráľom. Následne boli dňa 11. júna 1509 sedemnásťročný Henrich a dvadsaťtriročná Katarína zosobášení a 24. júna 1509 boli vo Westminsterskom opátstve korunovaní.


Henrich III. (Anglicko)

Context: Záver vlády a smrť V bitke pri Lewes v máji 1264 sa Henrichove vojenské sily ocitli v zraniteľnej pozícii, boli premožení a porazení. Henrich sám bol zajatý a prinútený podpísať Mier z Lewes, čím svoju moc preniesol na Simona de Montfort. Našťastie pre Henricha sa jeho synovi a nástupcovi Eduardovi podarilo utiecť a o rok neskôr porazil Simona de Montfort v bitke pri Eveshame, čím konečne oslobodil svojho otca. Zomrel v roku 1272 a zanechal svojmu nástupcovi a prvorodenému synovi Eduardovi horúcu politickú a spoločenskú scénu.


Henrich V. (Anglicko)

Context: Politika V domácom prostredí bol Henrich považovaný za zdatného vládcu, zbožného a ťažko pracujúceho muža. Vynikal v administratíve ako aj vo veciach zahraničnej politiky.


Henrich III. (Anglicko)

Context: Manželstvo Oženil sa s Eleonórou Provensálskou a mali päť detí. Jeho manželstvo bolo relatívne šťastné a hovorilo sa, že svojej manželke zostal verný počas ich spoločných tridsaťšesť rokov. Zabezpečil tiež, aby plnila významnú úlohu kráľovnej, spoliehajúc sa na svoj vplyv v politických záležitostiach a udeľoval jej záštitu, ktorá jej zabezpečila finančnú nezávislosť. Dokonca ju v roku 1253 prinútil vládnuť, keď bol v zahraničí. Okrem podporného a silného vzťahu bol známy aj svojou zbožnosťou, ktorá ovplyvnila jeho charitatívnu prácu. Za jeho vlády bolo Westminsterské opátstvo prestavané; napriek tomu, že mal málo financií, Henrich cítil, že je to pre neho dôležité a dohliadal na jeho dokončenie. Vo vnútornej politike, ako aj v medzinárodnej politike, Henrichove rozhodnutia nemali veľké dôsledky, s výnimkou zavedenia politiky segregácie a diskriminácie vo vzťahu k Židom.


1421

Context: Narodenia  6. december – Henrich VI., anglický kráľ († 1471)


Nostradamus

Context: Najprv si získal slávu vynachádzavým používaním liekov a uplatňovaním nových liečebných postupov počas morových epidémií v Aix a Lyone v rokoch 1546 až 1547. Predstavivosť svojich súčasníkov potom zaujal zbierkou rýmovaných veštieb výrazne apokalyptického ladenia, nazvanou Proroctvá. Zbierku vydal roku 1555. Jeho sláva mu získala kráľovskú priazeň. Druhé, rozšírené vydanie zbierky z roku 1558 venoval práve francúzskemu kráľovi Henrichovi II. Po nástupe Karola IX. na trón v roku 1560 bol Nostradamus vymenovaný za kráľovského lekára. Jeho proroctvá aj naďalej vyvolávali špekulácie a spory. V roku 1781 ich rímskokatolícka cirkev odsúdila.


Chronologický prehľad dejín astronómie

Context: 1 – 1700 ;150 Ptolemaios napísal Almagest . ;964 as-Súfí vydal Knihu stálic ;1252 Alfonz X. Kastílsky vydal Alfonzínske tabuľky , ktoré sa používali až do čias Kopernika. ;1430 Ulugbeg vypracoval svoje tabuľky hviezd a panét. Presnosťou sa vyrovnali Braheovým tabuľkám. ;1543 Mikuláš Kopernik vydal dielo De revolutionibus orbium coelestium ( O pohyboch nebských sfér ), v ktorom dokazoval, že Zem obieha okolo Slnka. Dielo zaradila cirkev do Zoznamu zakázaných kníh v roku 1616. ;1609 Galileo Galilei prvýkrát použil ďalekohľad na pozorovanie nebeských telies. ;1618 Kepler dokončil dielo Harmonices Mundi ( Harmónia sveta ), v ktorom opísal zákony pohybu nebeských telies. ;1687 Isaac Newton vydal dielo Philosophiae Naturalis Principia Mathematica ( Matematické princípy prírodnej filozofie ), v ktorom sformuloval gravitačnú teóriu.


Sedem divov starovekého sveta

Context: Zoznamy siedmich divov sveta Prvá zmienka o divoch sveta pochádza z 5. storočia pred Kr. od Herodota. Práve on medzi ne zahrnul egyptské pyramídy a visuté záhrady v Babylone. Ďalšou významnou osobnosťou, ktorá sa zaoberala divmi sveta, bol v roku 225 pred Kr. matematik Filón Byzantský (čo je dnešný Istanbul), ktorý o nich napísal svoje známe dielo O siedmich divoch ( On the Seven Wonders ). Po ňom, okolo roku 130 pred Kr., ich spísal spisovateľ Antipatros zo Sidónu, ktorého zoznam sa dnes považuje za prvú verziu. V čase, keď spisovali svoj zoznam, však ešte nestál Alexandrijský maják na ostrove Faros. Preto medzi svoje divy sveta zahrnuli monumentálne hradby Babylonu. Do dnešných čias sa zachovali jedine pyramídy v Egypte. Ďalšie dva divy zničil oheň a tri z nich zničilo zemetrasenie.


Faidon (dialóg)

Context: Obsah Pytagorovec Echekrates z Fliuntu žiada Faidona, aby jemu a jeho nemenovaným priateľom vyrozprával posledné chvíľky Sokrata pred jeho popravou a prečo sa poprava vlastne oddialila. Keď sa Sokratovi priatelia dozvedeli, kedy má byť Sokrates popravený, prišli v ten deň skoro ráno do väzenia a našli tam už nariekajúcu Xantipu s dieťaťom na rukách. Po príchode priateľov ju dal Sokrates odviesť domov. Sokrates sedel na lôžku, práve ho zbavili pút, a vykladal priateľom o zvláštnej spojitosti príjemného a nepríjemného. Sokrates neschvaľuje samovraždu, pretože ľudia sú podľa neho majetkom bohov, ktorí sa o nich starajú. Podľa pytagorovca Kebesa by rozumných ľudí malo mrzieť, že zomierajú, len nerozumní sa môžu radovať. Sokrates dôvodí, že po smrti príde k iným múdrym ľuďom a dobrým bohom. Tí, čo sa správne zaoberajú filozofiou, zaoberajú sa viacej smrťou ako týmto životom. Život pravého filozofa je ustavičnou snahou obmedziť maximálne telesné nároky v prospech čistého myslenia, ktoré sa týka poznania súcien osebe, ideí. Filozof sa má usilovať vo svojom pozemskom živote čo najviac oslobodiť dušu od tela, a to umožňuje v plnom rozsahu jedine smrť, ktorá nie je pre filozofa ničím strašným, ale naopak znamená splnenie jeho nádejí, že ňou dosiahne múdrosť, po ktorej celý život túžil. Kebes súhlasí v podstate so Sokratom, len jeho názor o duši (9) vzbudzuje pochybnosť, pretože je obava, že sa duša hneď po odlúčení od tela rozptýli, hynie a zaniká. Preto je potrebný dôkaz, že duša ďalej jestvuje po smrti človeka a že má nejakú silu a je schopná myslieť. Sokrates svoj dôkaz začína tým, že jestvuje staré rozprávanie, podľa ktorého duše prichádzajúce do Hádovej ríše z tohto sveta, tam pobudnú a potom sa opäť vracajú do života, čím sa naznačuje, že nezanikajú, ale trvajú v podsvetí. Tento názor nachádza svoje potvrdenie v prírode, kde všetko vznikanie a zanikanie spočíva v neustálom prechádzaní z jedného protikladu do druhého: zo studeného vzniká teplé, zo spánku bdenie, z bdenia spánok a pod. Keby jestvovalo len priamočiare vznikanie z jedného do protikladného, všetko by napokon nadobudlo ten istý tvar a dostalo by sa do toho istého stavu a veci by prestali vznikať. Podobne zo života vzniká smrť a zo smrti život. Kebes pridáva ďalší dôkaz o nesmrteľnosti duše tým, že poukazuje na Sokratovo tvrdenie, podľa ktorého naše učenie sa je spomínanie. To takisto svedčí o tom, že naša duša musela byť niekde predtým, ako vstúpila do tejto ľudskej podoby. Podľa Sokrata skôr ako sme začali vnímať, museli sme niekde nadobudnúť vedomosti o súcne rovnosti, ak sme rovnaké veci zo zmyslových vnemov uviedli do vzťahu s týmto súcnom. Túto vedomosť sme museli nadobudnúť ešte pred narodením, takže ešte pred narodením sme získali také pojmy, ako pojem rovnosti. Pri narodení sme tieto vedomosti stratili, ale neskôr sme pomocou zmyslov nadobudli o nich vedomosti spomínaním. Z toho vyplýva, že naše duše musia jestvovať aj pred narodením. Podľa Kebesa a Simmiasa však z uznania preexistencie duše nevyplýva, že duša bude jestvovať aj po našej smrti. Sokrates sa odvoláva na predchádzajúci dôkaz z procesov v prírode, kde vznikanie a zanikanie je prechod z jedného protikladu do druhého: rovnako aj duša vzniká zo smrti, a preto musí aj po smrti jestvovať, keď musí zasa vznikať. Obava, že sa duša po smrti rozsype, akoby vetrom rozfúkaná, stojí na predpoklade, že je niečím zloženým. Rozpadnúť sa môže iba niečo zložené, jednoduché sa rozpadnúť nemôže. Jednoduché je stále a nemenné; prislúcha ideám. Duša je takisto jednoduché, nezložené, božské, nesmrteľné a rozumové. Keď sa duša oddelí od tela celkom čistá, odchádza k tomu, čo sa jej podobá, k neviditeľnému, božskému a nesmrteľnému, kde trávi čas s bohmi. Keď sa však od tela oddelia duše poškodené a nečisté, omámené telesnými žiadosťami a rozkošami, potĺkajú sa medzi pomníkmi a hrobmi, až sú uzavreté do zvierat takých vlastností, akým v živote holdovali. Simmias však argumentuje, že duša je len harmóniou tela, takže nemôže prežiť telo podobne, ako keď sa rozbije lýra, ktorá je hmotným telesom, stratí sa aj jej harmónia, ktorá je čosi neviditeľné, nehmotné. Podľa Kebesa zasa, duša síce môže pretrvať mnoho tiel, s ktorými bola spojená, napokon však jednako len hynie s posledným telom. Podľa Sokrata duša nie je harmóniou, pretože to by odporovalo preexistencii duše, harmónia nie je totiž pred hudobným nástrojom, ďalej jedna duša sa podobá druhej, nie však každá harmónia druhej, a takisto duša odporuje telu, kým harmónia je vždy závislá od nástroja a nemôže mu odporovať. Pokiaľ ide o Kebesove námietky, treba podľa Sokrata uvážiť príčiny vznikania a zanikania vôbec: pravou príčinou vecí sú idey a účasť vecí na nich je pravou príčinou ich vlastností. Nijaká idea nepripúšťa spojenie s protikladnou ideou. Duša síce netvorí priamy protiklad smrti, ale keďže je nerozlučne spojená s ideou života, vylučuje smrť a tým je nesmrteľná a nezničiteľná, lebo smrť by bola jediným spôsobom jej zničenia. Pri smrti človeka duša nehynie, ale iba ustupuje z tela. Tým Sokrates presvedčil Kebesa o postexistencii duše. Ak je však ľudská duša nesmrteľná, musí sa o ňu človek starať, aby bola čo najlepšia a najmúdrejšia a dosiahla šťastný osud na onom svete, kde dobrých odmeňujú a zlých trestajú. Súd mŕtvych určuje každej duši jej prislúchajúce miesto alebo blúdenie z jedného miesta na druhé. Záver dialógu obsahuje Faidonovu správu o posledných Sokratových činoch a slovách a o jeho smrti.


Parmenides (filozof)

Context: Epistemológia Parmenides vytvoril priestor pre skutočný prelom v antickej filozofii. Tento obrat spočíval v revolučnom rozpoznaní nového filozofického problému, ktorého charakter je výhradne gnozeologický. Práve Parmenides nastolil v dejinách západnej filozofie otázku protikladnosti pravého a nepravého poznania, pričom v týchto dvoch protikladoch videl konfrontáciu ľudského rozumu a ľudského zmyslového vnímania: Cesta nepravého poznania, resp. zdania - jedná sa o spoznávanie prostredníctvom zmyslových orgánov, ktoré sú klamné. Keďže Parmenides prijíma vo svojom diele základný ontologický princíp, že nič nemôže zároveň byť aj nebyť, tak súčasne akceptuje, že premenlivosť, ktorú eviduje naša zmyslovosť v tomto svete, musí byť nevyhnutne ilúziou. Je tomu tak preto, že premenlivosť počíta so vznikaním a zanikaním, ktoré sú však rozumom vyvrátené na podklade myšlienky, že vznik by implicitne musel zahŕňať ideu, že súcno najprv nebolo, a potom zrazu bolo, a pri zániku zase že súcno istý čas bolo a zrazu už nie je. To je však podľa Parmenida v rozpore s tézou, že súcno nemôže byť aj nebyť. Buď jestvuje a jestvuje stále, a preto je bytím, alebo nejestvuje nikdy, a preto je nebytím, ktoré ani nemôže vlastne nikdy byť. Parmenides touto explanáciou zdanlivosti zmyslového poznania nevylučuje jeho dostatočnosť pre praktický život, avšak usudzuje, že je radikálne nepostačujúce pre poznanie skutočného bytia a skutočnej pravdy. Cesta pravého poznania - ide o cestu rozumu a myslenia, ktoré dokáže ako jediné odhaliť skutočnú pravdu a rozpoznať pravé bytie, ako i pravú podstatu bytia (starogr. arché).


Empedokles

Context: Učenie Empedokla Je pokusom o syntézu Herakleitovho učenia o večnej zmene Parmenidovho učenia o nemennom súcne. Základom všetkého sú podľa Empedokla štyri elementy (živly): oheň, vzduch, zem a voda. Elementy sú nemenné v tom zmysle, že kvalitatívna zmena jedného na druhý nie je možná. Rozmanitosť vecí a dianie vzniká podľa Empedokla tým, že Láska (spájajúca sila) a Svár (oddeľujúca sila) zmiešavajú čiastočky elementov v rôznych proporciách. Z tohto nepretržitého zápasu protikladov vzniká celý svet čiže kozmos. V kozme každá jednotlivá vec ďalej podlieha tomuto istému zákonu boja protikladov, v dôsledku čoho všetko vzniká – stáva sa – všetko bez prestávky hynie, aby znovu vzniklo. Tento proces sa uskutočňuje na základe vírivého pohybu, v ktorom vzniká najskôr vzduch, neskoršie kozmický oheň, nato zem a voda a z vody znovu vzduch a potom nasledujú ďalšie vírivé cykly. Zo zeme vzniká rastlinný a živočíšny svet i človek.


Xenofón

Context: Diela Xenofónové spisy,boli hlavne Anabáza (alebo Kýrova výprava ), sú často čítané študentmi, ktorí sa prv začínajú učiť gréčtinu. Jeho Hellénika je jedným z hlavných historických prameňov udalostí v starovekom Grécku v rokoch 411 až 362 pred Kr. Historické a biografické diela Anabáza ֗ Cyropaedia Hellénika Agesilaus Sokratovoské diela a dialógy Spomienky na Sokrata Oikonomikos Symposion Obrana Sokrata Hierón Krátke pojednania O jazdeckom umení O veliteľovi jazdy Spôsoby a prostriedky Ústava Sparty O lovectve O hospodárstve


Salon-de-Provence

Context: Dejiny Mesto je preslávené najmä ako bydlisko veštca Michela de Nostradame, ktorý sa tu usadil v roku 1547. Veštby si u neho objednávala aj kráľovná Katarína Medicejská a jeho predpovede sú slávne dodnes. Nostradamov dom sa zachoval a slúži ako múzeum jeho života a diela. Nad mestom sa týči majestátny zámok, bývalé sídlo arcibiskupov z Arles.


Alkibiades prvý

Context: [[Obsah]] Papyrus fragment of Alcibiades I , section 131.c-e. Sokrates, poslušný svojmu vnútornému „božiemu hlasu“ ("daimonion"), si chce vymeniť svoje myšlienky s ambicióznym Alkibiadom, ktorý si zakladá na svojej kráse, na svojom rode a na svojom bohatstve, a pomocou týchto predností chce dosiahnuť moc nielen v Aténach, ale dokonca - ironicky povedané - v celom Grécku, ba nad celým svetom. Dosiahnuť tento cieľ svojich želaní však môže Alkibiades len pomocou Sokrata. Tým sa Sokrates dostáva k vlastnej téme dialógu. Sokrates dôrazňuje, že iba ten, kto vládne potrebným vedením, môže úspešne vystupovať ako poradca aténskeho ľudu. Alkibiades si však namýšľa, že by mohol radiť Aténčanom v otázke vojny a mieru, ale to podľa Sokrata znamená vedieť, čo je spravodlivé a čo nespravodlivé. Sokrates donúti Alkibiada priznať sa, že nemá poznanie o spravodlivosti a nespravodlivosti, pretože v týchto veciach sa aj veľmi veľa ľudí nezhoduje medzi sebou. Alkibiades však dôvodí, že pri takejto porade ľudu nejde o to, čo je spravodlivé a čo nespravodlivé, ale o to, čo je užitočné, kým zasa Sokrates pokladá spravodlivé a užitočné za to isté. A tak Sokrates ďalej dokazuje Alkibiadovi, že nemá pravé poznanie, ktoré spočíva v poznaní dobra a zla, krásy a škaredosti, spravodlivosti a nespravodlivosti, užitočnosti a neužitočnosti. Že takéto poznanie, ktoré je pre budúceho štátnika potrebné, má, si len namýšľa. Zdanlivé poznanie je totiž najhoršia nevedomosť. Preto mu Sokrates radí zamerať svoj pohľad na cudzích vedúcich štátnikov, najmä u Lacedemončanov a Peržanov. V dlhom výklade (tzv. perzská reč) Sokrates porovnáva, pravda, prehnaným spôsobom Alkibiadove malé prednosti s tým, čo majú Lacedemončania a čím vynikajú perzskí králi. Jedine starostlivosťou o seba samého, sebapoznaním a odborným umením môže Alkibiades prekonať svojich protivníkov a tak sa presláviť medzi Grékmi a barbarmi. Sebapoznanie a na ňom sa zakladajúca starostlivosť o seba samého spočíva v snahe stať sa cnostným (dobrým) mužom. Treba však rozlišovať medzi starostlivosťou o svoje vonkajšie záujmy, o svoje telo a o svoju dušu. Poznať samého seba znamená poznať svoju dušu. Duša je to určujúce pre nás, ona je pravý človek. Preto milovať samého Alkibiada znamená milovať Alkibiadovu dušu. Starosť o dušu musíme odlišovať od toho, čo rozumieme pod „starať sa o svoje veci“. Ak sa Sokrates hlási za Alkibiadovho trvalého obdivovateľa, tak sa to vzťahuje na Alkibiadovu dušu. Len skutočnou starostlivosťou o svoju dušu, sebapoznaním, môže Alkibiades uniknúť nebezpečenstvám, ktoré so sebou prináša štátnická dráha. Spravodlivosť, rozumnosť a vôbec cnosť sú podmienky správneho života a šťastia tak pre jednotlivca, ako aj pre štát. Alkibiades, ktorý nemá tieto vlastnosti, sľubuje, že z tohto svojho stavu nedôstojného slobodného človeka chce uniknúť starostlivosťou o spravodlivosť. „Chcel by som, aby si v tom aj zotrval,“ končí Sokrates rozhovor. „Nie že by som v niečom neveril tvojej povahe, ale keď sa dívam na ten silný vplyv štátneho života, obávam sa, aby ľahko nepremohol mňa i teba.“ Dialóg tzv. Alkibiades Druhý, ktorý má niektoré podobnosti s Alkibiadom tzv. Prvým, sa všeobecne a jednoznačne pokladá za nepravý.


Michaél Attaleiates

Context: Dielo  História (Dejiny) Nedokončený historický spis, v ktorom popisuje historický vývoj Byzantskej ríše od roku 1034 do roku 1080. Najväčšia časť diela sa venuje vláde Nikéfora III. Botaneiata, ktorému je dielo venované. Túto časť diela možno označiť i ako pangeriku - oslavnú chválu, hoci si stále zachováva istý uhol objektívnosti. Dielo obsahuje viacero popisov prírodných ale i spoločenských a kultúrnych javov. Jazykovo sa dielo blíži ku komnénovskému archaizujúcemu štýlu, namiesto Boha napríklad v istých okamihoch ako príčinu náhody, či šťastia spomína Tyché (Fortúnu). právnická príručka Ponema Nomikon Vznikla v roku 1072 pre cisára Michala VII. Popísal v nej vývoj rímskeho práva od republiky až po vydanie Bazilík.


Empedokles

Context: Introduction  Empedokles (alebo Empedoklés ) z Akragantu/Agrigenta (, asi 483 pred Kr. — † 423 pred Kr.) bol starogrécky filozof. Mnohotvárnosť vecí vyrastá podľa neho zo štyroch koreňov (elementov, živlov): zeme, vody, vzduchu a ohňa. Zjednocovanie a rozdeľovanie elementov spôsobujú podľa Empedokla dve protikladné sily: Láska (príťažlivosť) a Nenávisť (odpudivosť). Štádiá vývinu sveta sa rozlišujú podľa toho, ktorá z týchto síl prevláda. Empedokles dokazuje vo svojej koncepcii prírody nutnosť zhody medzi večnou zmenou a tým, čo je v prírode nemenné, čím chce odstrániť dve krajné antinómie – Herakleitovu a Parmenidovu. Prichádza s novou hypotézou, že stávanie sa, vznikanie a zanikanie jednotlivých vecí je v podstate len pretváraním sa akéhosi pre celú skutočnosť spoločného súcna, čohosi jediného, večného a stále sa meniaceho a ďalej, že poznanie sveta si vyžaduje aj poznanie opierajúce sa o zmyslové údaje, ako aj poznanie racionálne. Empedokles sa túto hypotézu pokúša zdôvodňovať spôsobom, ktorý by sme dnes označili ako prírodovedný.


Teória pozitívneho posilnenia

Context: Zdroje  Nostradamus - Poverčiví holubi Neobehaviorismus Kategória:Psychológia Kategória:Manažment Kategória:Personalistika


Geórgios Pachymeres

Context: Dielo  kronika 13-dielne historické dielo popisujúce udalosti rokov 12551308 (do roku 1261 len stručne). Dielo autor písal na základe svojich vlastných skúseností, využíva ale aj početné písomné podklady, ktoré nielen kopíruje, ale aj uvádza. Značnú pozornosť venuje cirkevným udalostiam (napr. spory o úniu so Západom). Jeho vyjadrenia sa javia byť objektívne a nestranné, zároveň však obsahujú aj autorove názory a kritiku. Významne sa venuje byzantsko-osmanským vojnám a úpadku byzantskej moci v Malej Ázii. Kroniku nepísal typickým byzantským štýlom, ale inšpiráciu hľadal v antickej historiografii, najmä v Thoukydidovi. Hýbateľom svetových udalostí uňho podľa antickej tradície alegorická Tyché, verí teda historickému determinizmu. Filozofia , súhrn Aristotelovej filozofie komentár k Proklovi parafráza na spisy Dionýza Areopagitu spis o pôvode Ducha svätého spis Syntagma ton tessarón mathématón o matematike, komentár k Diofantovi veršovaná autobiografia napísaná v klasických hexametroch, zachovala sa len v zlomkoch ďalšie rétorické diela (progymnasmata), či právne diela


Eurypón

Context: Zdroje  Herodotos, História , VII,204; VIII, 131. Ploutarchos, Lykurgos 2,13. Polyainos, Stratégie , 2,13. Pausanias, Periégésis tés Hellados , 3,7,1 – 2. Thomas Falconer, Chronologické tabuľky, počnúc panovania Šalamúna a končiac smrťou Alexandra Veľkého ,


Prokles

Context: Zdroje  Herodotos, História , VI, 51 – 52; VIII, 131. Apollodóros, Kronika 2,8,2. Ploutarchos, Lykurgos 2. Strabón, Geogafia , VIII, 5,4. Cicero, De divinatione , II, 43. Pausanias, Periégésis tés Hellados , 3,16,6; 3,1,7 – 8. Euripides, Deti Herakleovcov ,


Agiovci

Context: Zdroje  Herodotos, kniha VII, 204; Kategória:Vládcovia Sparty


Champoléon

Context: Obyvateľstvo Champoléon má 127 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Gréoux-les-Bains

Context: Obyvateľstvo Gréoux-les-Bains má 2510 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Agnicourt-et-Séchelles

Context: Obyvateľstvo Agnicourt-et-Séchelles má 200 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Désaignes

Context: Obyvateľstvo Désaignes má 1182 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Barzy-en-Thiérache

Context: Obyvateľstvo Barzy-en-Thiérache má 302 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Rouairoux

Context: Obyvateľstvo Rouairoux má 373 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Le Chambon

Context: Obyvateľstvo Le Chambon má 56 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Bourg-Saint-Christophe

Context: Obyvateľstvo Bourg-Saint-Christophe má 1147 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Gaskonsko

Context: Mestá  Auch Bordeaux Bayonne Lourdes


Le Nouvion-en-Thiérache (obec)

Context: Obyvateľstvo Le Nouvion-en-Thiérache má 2809 obyvateľov (2009). Graf vývoja obyvateľstva:


Grécka mytológia

Context: Externé odkazy  Rodostrom antických bohov a hrdinov


Hestia

Context: Pozri aj  Zoznam postáv gréckej mytológie


Hésiodos

Context: Dielo  Zrodenie bohov-Theogonia Je to najznámejšie Hesiodovo dielo, Hesiodos a Homér sú považovaní za stvoriteľov gréckych bohov a mytológie. Hesiodos tu spomína zrod olympijského kultu. Uranos (nebo) a Gaia (zem) splodili deti. Uranos však na ne žiarlil a rozhodol sa ich vrátiť do útrob Gaie. Tá sa však spojila so synom Kronom, ktorý svojmu otcovi usekol pohlavný úd, ktorý ešte stihol Gaiu oplodniť a tak sa zrodili Giganti a Erýnie. Úd odhodil Kronos do mora a tak sa zrodila Afrodita. Kronos si za ženu zobral svoju sestru Rheiu, svoje deti sa však tiež rozhodol zahubiť, chcel ich prehltnúť. Nešťastná Rheia sa poradila s Uranom a Gaiou, ktorí jej poradili, aby svoje dieťa porodila na Kréte. Tu sa narodil Zeus, ktorého vychovala koza a ktorý nakoniec porazil svojho otca, titanov, gigantov a draka Tyfoea a zmocnil sa vlády nad svetom aj so svojimi súrodencami a neskôr aj deťmi. Bolo to 12. tradičných božských bytostí. Práce a dni-Erga kai Hemerai Ďalším významným Hesiodovým dielom sú práce a dni. Ide tu o mravné ponaučenia z bežného života. Hesiodos tu poúča o nepremyslenom sobáši, potreba opatrnosti, roľnícke rady... Hovorí aj o bežnom pracovnom dni či o roľníckych prácach. Významnou postavou, ktorú Hesiodos neustále poučuje je jeho brat Perses. Ide však pravdepodobne iba o Hesiodom vymyslenú postavu, aby tak mohol prezentovať svoj vlastný pôvod a bežné rodinné problémy. Perses totiž prišiel neprávom k majetku, keď Hesioda pripravil o časť dedičstva. Hesiodos ho tu poučuje a radí čo má robiť, aby sa však pomohlo aj Persovi keď o majetok prišiel aj on. Perses je stálym terčom jeho rád. V tomto diele nechal Hesiodos čitateľa nahliadnuť do svojho súkromia, zároveň však spomína mytologický príbeh o Pandóre a Prometeovi. Iné jeho nedochované diela boli Katalóg žien (Katalogos gynaikon), Štít (Aspis), Veštenie z vtákov (Ornitomantheia) či Veľké Heoie (Megalai Heoiai) . Hesiodos skladal svoje básne v haxametroch tzv. homérskym jazykom. Hesiodos mal veľký vplyv na grécku poéziu, najmä helenistickú, ďalej na Vergilia a na literatúru kresťanskú.


Prometeus (mytológia)


Noe

Context: Iné tradície Noe nie je ojedinelou postavou svojho druhu. K Noemovi sa vzťahujú aj v staromezopotámskej literatúre paralely, z ktorých je najznámejší Utnapištim (epos o Gilgamešovi).


Herakles (mytológia)


Grécki prabohovia

Context: Introduction  Grécki prabohovia sú v starovekom Grécku najstarší bohovia, avšak nie sú určení jednoznačne. Každá teogónia gréckych básnikov spomína iných bohov ako prvých: V Homérovi boli na začiatku Okeanos a Tethys, rodičia všetkých bohov. V Hesiodovi stojí na počiatku Chaos (prázdny, medzera) a po ňom nasleduje Gaia, Eros, Noc, Uranos a potom Aiter. Orfická poézia urobila z Nyxi prvé božstvo. Nyx je aj prvé božstvo v Aristofanovom diele Vtáci , ktoré stvorilo Erosa z vajca. Podľa Alkmana je to vodná nymfa Thetis prvou bohyňou, ktorá splodila poros (chodník, trať), tekmor (vytyčovacia značka) a skotos (temnota) do prázdnoty bez chodníkov a bytostí. Aj grécki filozofi a myslitelia stvorili vlastné kozmogónie s vlastnými prabohmi: Ferekydés označil Chrona (čas) vo svojom diele Heptamychia za prvého boha. Afrodita a Ares boli prvými božstvami u Empedokla, ktorí vytvorili svet zo štyroch živlov pomocou svojich síl láska a svár. V Platónovom Timaeu práve Stvoriteľ vymodeluje svet podľa ideí.


Archidamos IV.

Context: Introduction  Archidamos IV. alebo Archidámos IV. () z kráľovského rodu Eurypontovcov bol kráľom Sparty približne od roku 305 pred Kr. do roku 275 pred Kr. Jeho spolukráľom z kráľovského rodu Agiovcov bol Areus I. Po smrti Alexandra Veľkého (323 pred Kr.) prebiehali v celej ríši boje o následníctvo. Počas mocenských zápasov diadochov (následníkov), ktoré sa viedli o Macedónsko a priľahlé oblasti gréckeho sveta, zvíťazil v roku 296 pred Kr. Démétrios Poliorkétés syn macedónskeho kráľa Antigona Jednookého nad kráľom Sparty Archidamom IV. v bitke pri Mantinei. Ríše diadochov v čase vlády spartského kráľa Archidama IV. Sparta sa v ďalších bojoch prebiehajúcich v Lakónii ubránila a onedlho vďaka strategickým schopnostiam Archidamovho spolukráľa Area opäť zaujala na Peloponéze ako také postavenie. Hlavným úsilím Sparty bolo v tomto období udržať si v prvom rade územné a politické pozície na Peloponéze. Informácie týkajúce sa panovania Archidama IV. nám antickí autori nezanechali. Presný dátum prevzatia trónu, ako aj jeho úmrtia je neznámy. Archidamovým nástupcom sa stal jeho syn Eudamidas II.


Anaxandridas I.

Context: Introduction  Anaxandridas I. alebo Anaxandridás I. () bol kráľ Sparty (možno mýtický) približne od roku 675 pred Kr. do roku 665 pred Kr. Vládol v línii kráľovského rodu Eurypontovcov. Anaxandridas I. nie je historicky doloženým kráľom. Ako deviaty kráľ Sparty rodu Eurypontovcov figuruje v zázname historika Herodota, ktorý ho vo svojej knihe História označil ako jedného z predkov Leótychida II. Podľa Herodota bol synom a nástupcom Theopompa a ako nástupcu Anaxandrida I. v tomto texte označil jeho syna Archidama. Informácie o dejinných udalostiach týkajúcich sa tohto panovníka nám Herodotos nepodáva. Čo sa týka iných antických autorov tí sa o ňom ani nezmieňujú. To isté platí aj v prípade historika a geografa Pausania, ktorý je autorom najrozsiahlejšieho historického diela z tohto obdobia starovekej Sparty. (aj keď podstatnú časť jeho historického textu tvoria legendy a mýty) Pausanias vo svojom diele Opis Grécka neoznačil za Theopompovho nástupcu Anaxandrida, ale podľa neho sa nástupcom Theopompa stal jeho vnuk Zeuxidamos. Historici novoveku (A. Jones, J. Lazemby, W. Forrest a iní) sa vo svojich zoznamoch kráľov Sparty prikláňajú k verzii od Herodota a jeho vládu kladú do doby začiatku siedmeho storočia pred Kr. Zdroje Herodotos, História , VIII, 131. Pausanias, Periégésis tés Hellados , 3,7,56; Kategória:Vládcovia Sparty


Adrastos (Argos)

Context: Introduction  Adrastos alebo Adrástos ( Adrastos , ) je v gréckej mytológii syn argejského kráľa Talaa a jeho manželky Péró. Bol veliteľom vojska vo vojne zvanej Siedmi proti Tébam. Argos bolo staré, preslávené mesto. Jeho kráľ Adrastos mal dve dcéry, Déipylu a Argeiu, tie keď dospeli, nápadníci sa k nim schádzali zo široka ďaleka. Kráľ však chcel vybrať tých správnych ženíchov a pritom si nechcel nikoho znepriateliť. Odišiel si preto po radu do delfskej veštiarne, kde dostal túto podivnú radu: " Zapriahni do svojho dvojkolesového voza diviaka a leva, ktorí sa bijú v tvojom dome ". Dlho si nevedel s veštbou rady, ale keď raz začul prudkú hádku dvoch mužov a uvidel, že prvý z nich je oblečený v levej koži, tým mužom bol Polyneikes z Téb a druhý v koži divokého kanca, tým mužom bol Tydeus z mesta Kalydón, všetko pochopil a onedlho sa konali svadby. Polyneikes a Tydeus boli silní a dobrí bojovníci, obaja vyhnaní zo svojej domoviny – Tydeus pre vraždu príbuzných a Polyneikes bol vypudený svojím bratom Eteoklom, ktorý sa s ním nechcel deliť o vládu v Tébach. Obaja prišli do Argu nielen získať nevestu, ale aj spojencov pre svoj víťazný návrat domov. Kráľ Adrastos onedlho rozhodol, že prvým cieľom bude dobytie Téb. Mesto bolo otrasené nedávnymi udalosťami, kedy kráľ Oidipus naplnil starú veštbu tým, že nevedomky zabil vlastného otca Laia a rovnako nevedomky sa oženil s vlastnou matkou, kráľovnou Iokasté. Po preukázaní hroznej viny Iokasté spáchala samovraždu, Oidipus sa oslepil a jeho ľud i vlastný synovia ho slepého a úbohého vyhnali z krajiny. Po jeho odchode sa synovia a ich strýko Kreón dohodli, že bratia budú vládnuť striedavo – každý rok. Mocichtivý Eteokles vládol prvý rok, ale po jeho uplynutí sa nechcel vzdať moci a spolu so strýkom Polyneika z krajiny vyhnali. Ten sa urazený vydal do Argu, kde požiadal o útočisko. Kráľ Adrastos ho vypočul a získal ho pre svoje vojenské ťaženie. Potom zhromaždil vojsko do vojny zvanej Siedmi proti Tébam. V čele armády Argejčanov stáli: kráľ Adrastos, Kapaneus, Hippomedón, Amfiaraos, Parthenopaios a zaťovia kráľa Tydeus a Polyneikes. Tébania tieto prípravy starostlivo sledovali a boli pripravení na obranu mesta, ktoré malo široké hradby a sedem pevných mestských brán. Keď vojsko pritiahlo, útočníci videli, že mesto útokom na hradby nedobyjú. Adrastos preto vylákal obrancov na planinu, kde im spôsobil citeľné straty. Nato sa Tébania opäť stiahli za brány a už tam vytrvali. Adrastos sa teda rozhodol zaútočiť na mestské brány a svoje vojsko rozdelil tak, že každý zo siedmich vodcov mal zaútočiť na jednu z brán. Boj sa však pre útočníkov nevyvíjal dobre. Prvý v boji zahynul Kapaneus, ktorý sa vystatoval, že bránu prerazí aj keby ju chránil samotný Zeus – za tú opovážlivosť ho najvyšší boh Zeus zrazil z hradieb bleskom. Po chvíli padli Parthenopaios, Tadeus a Hippomedón, o výsledku vojny mohli teda ešte rozhodnúť tébskí bratia, ale aj tí v boji zahynuli. Amfiaraos, keď unikal z bojiska vo svojom voze, Tébania ho prenasledovali, už ho vraj skoro zasiahli oštepom, keď v tom Zeus znovu vrhol blesk a Amfiaraos i s vozom zmizli pod zemou. Tak nakoniec po týchto krvavých bojoch zostal nažive len kráľ Adrastos. Tak neslávne sa skončila výprava proti Tébam. Mesto sa tentoraz ubránilo, ale po desiatich rokoch už toľko šťastia nemalo. Potomkovia vojvodcov z vojny Siedmi proti Tébam, zvaní epigoni, mesto dobyli, brány a hradby zničili. Tejto vojny sa zúčastnil aj Adrastov syn, ktorý ako jediný z vodcov pod tébskymi hradbami padol. Jeho otec Adrastos sa nato žiaľom utrápil na smrť.


Thrasydaios (Akragas)

Context: Životopis Už za života svojho otca bol poverený vedením mesta Himera, kde si kvôli svojej násilnej a svojvoľnej vláde znepriatelil miestnych občanov tak, že uvažovali o vzbure. Obrátili sa o pomoc na Hieróna I. Syrakúzskeho, ten ich však zradil a udal Thérónovi. Thérón odsúdil ich vodcov na smrť a obnovil svoju autoritu. Nie je známe, či si po tomto Thrasydaios podržal svoju pozíciu v Himere. Po Thérónovej smrti roku 472 pred Kr. sa ujal bez odporu vlády nad oboma mestami. Jeho tyranská a násilnícka povaha sa však čoskoro prejavila a urobila ho v Akragante rovnako nepopulárnym, ako bol v Himere. Najprv obnovil vojnu s Hierónom, proti ktorému už vystúpil za vlády svojho otca. Zhromaždil veľkú armádu žoldnierov a brancov z Akragantu a Himery a vyrazil proti nemu. Bol ale porazený v krvavej a úpornej bitke, čoho okamžite využili obyvatelia Akragantu a vyhnali ho z mesta. Utiekol do Grécka, bol ale zajatý v Megare a verejne popravený.


Eurystheus

Context: Eurystheova smrť Zbabelý Eurystheus posielal Herakla plniť životu nebezpečné úlohy, ale sám sa bál čo i len pozrieť na výsledky ich splnenia. Ani s Heraklom sa nedokázal stretnúť tvárou v tvár. Niektoré verzie uvádzajú, že sa vo svojej prechodnej moci vyžíval natoľko, že žiadal, aby mu slúžili aj Heraklove deti. Vyhnal ich vraj z Heraklovho hradu Tirynthu, prenasledoval ich až do Atén, kde Aténčanov potom žiadal o ich vydanie. Dokonca kvôli nim pritiahol s veľkým vojskom. Aténčania ho porazili aj s pomocou bohov, o posledné sympatie bohov sa Eurystheus sám pripravil: Heraklov synovec Iolaos ho priviedol do mesta ako zajatca. Heraklova matka Alkména pod dojmom stále živých spomienok na urážky a ponižovanie jej syna sa neovládla, vyškriabala mu oči a prebodla ho dýkou. Tak sa zavŕšil život neslávneho pána, ktorý vlastnil krátky čas slávneho sluhu.


Dom umenia Piešťany

Context: Dom umenia v súčasnosti organizuje koncerty počas sezóny a je jedným z hlavných spoluusporiadateľov medzinárodného Piešťanského festivalu, ktorý prebieha každoročne počas letných mesiacov už od roku 1955. Dom umenia Piešťany je však nielen dejiskom koncertného života, ale aj ďalších rozmanitých kultúrno-spoločenských aktivít: divadla, filmu, televíznych show, kongresov, výstav a pod. Okrem toho je mnohonásobne overeným ideálnym priestorom na organizovanie pracovných sústredení umeleckých telies (Mládežnícky orchester Gustava Mahlera, Bundesjugendorchester – SRN), majstrovských kurzov pre veľký počet účastníkov a rôznych kongresov a sympózií. Vybavenie modernou divadelnou technikou, svetelným parkom, kvalitným koncertným krídlom i koncertným organom, veľkým javiskom i hľadiskom, baletnou sálou, modernými šatňami a najmä odborným a nadšeným personálom dodáva Domu umenia všetky predpoklady na úspešné prevádzkovanie tohto kultúrno-spoločenského centra. Pobyt v ňom – krátko- či dlhodobo – čoskoro presvedčí všetkých užívateľov i návštevníkov o kvalite prostredia, okolia i poskytovaných služieb.


Balneologické múzeum Imricha Wintera

Context: Expozície  hlavná expozícia v budove Kúpeľnej dvorany - archeológia piešťanského regiónu; národopis; expozícia približujúca dejiny Piešťan a kúpeľov; expozícia venovaná najvýznamnejším vodám Slovenska a časť venovaná Milanovi R. Štefánikovi Vila dr. Lisku - expozícia dejín kúpeľov a kúpeľníctva na Slovensku; expozícia Sakrálne umenie zo zbierok Balneologického múzea a zaujímavé krátkodobé výstavy Pamätná izba Ivana Krasku - zatvorená počas letných prázdnin


Music festival Piešťany

Context: Introduction  Music festival Piešťany (v minulosti Piešťanský hudobný festival alebo Piešťanský festival , skratka PF ) je medzinárodný festival klasickej hudby, ktorý sa koná v Piešťanoch každoročne od roku 1956. Festival je druhým najstarším festivalom na Slovensku po Hudobnom lete Trenčianske Teplice. Hlavnými organizátormi sú Dom umenia Piešťany, ktorý je aj hlavným miestom konania koncertov, spolu s Mestom Piešťany a Slovenskými liečebnými kúpeľmi Piešťany. V desiatych rokoch 21. storočia sa festival rozšíril aj do miest Hlohovec a Nové Mesto nad Váhom. Iniciátorom a zakladateľom festivalu bol hudobný skladateľ Eugen Suchoň, ktorý ho spolu so svojimi spolupracovníkmi pozdvihol už v prvých rokoch existencie na špičkovú európsku úroveň. Počas doterajších ročníkov na ňom účinkovali najvýznamnejšie hudobné slovenské i zahraničné telesá a vynikajúci vokálni i inštrumentálni sólisti. K pravidelným účinkujúcim patria Slovenská filharmónia, Štátna filharmónia Košice, Štátna opera Banská Bystrica, Slovenský komorný orchester Bohdana Warchala, Štátny komorný orchester Žilina, Moyzesovo kvarteto, Umelecký súbor Lúčnica či SĽUK. Pred dobudovaním Domu umenia sa hlavné koncerty konali v sále hotela Slovan a v piešťanskom amfiteátri. Súbor:65. Music festival Piešťany 2020 - filharmónia.jpg|náhľad|left|Koncert Slovenskej filharmónie a Slovenského filharmonického zboru počas 65. ročníka festivalu v roku 2020.


13. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2018

Context: O festivale Cinematik 2018 priniesol najlepšie európske filmy natočené za roky 2017 a 2018. Organizátori propagovali "nešťastný" 13. ročník s čiernou mačkou prebiehajúcou cez cestu na plagátoch aj v zvučke. Otvárací ceremoniál za účasti predstaviteľov štátu, diplomatických misií a miestnej samosprávy bol spojený s premiérou nórskeho filmu Čo len ľudia povedia, ďalším vrcholom podujatia bola celosvetová premiéra nového slovenského filmu Pivnica režiséra Igora Voloshina. Súbor:Dom umenia - Piestany.jpg|thumb|250px|right|Dom umenia v Piešťanoch, jedno z dejísk festivalu s najväčšou kinosálou na Slovensku.


Dom umenia Piešťany

Context: Introduction Súbor:65. Music festival Piešťany 2020 - fanfáry.jpg|náhľad|Hlavné schodisko Domu umenia počas fanfár 65. ročníka Music festivalu Piešťany. Súbor:65. Music festival Piešťany 2020 - filharmónia.jpg|náhľad|Koncert Slovenskej filharmónie a Slovenského filharmonického zboru v hlavnej sále Domu umenia. Dom umenia Piešťany je kultúrne a spoločenské stredisko v Piešťanoch. Dom umenia (Nábrežie Ivana Krasku) je prvá mimobratislavská účelová stavba divadla po druhej svetovej vojne, realizovaná v rokoch 1974 – 1979 (v užívaní od r. 1980) podľa projektu architekta Ferdinanda Milučkého. Autor, ako sa sám vyjadril, zužitkoval "inšpiračné podnety z našej historickej aj ľudovej architektúry" a vytvoril dielo, ktoré je príkladom jednoty exteriéru a interiéru.


Kúpeľný ostrov

Context: Introduction Park pri hoteli Thermia Kúpeľný ostrov sa nachádza na rieke Váh vo východnej časti Piešťan. Pohľadnica, Kúpeľný ostrov Vďaka prameňom s liečivou geotermálnou vodou tu vznikli svetoznáme kúpele, využívajúce tiež liečivé účinky bahna. Okrem kúpeľných budov, liečebných domov a hotelov sa tu nachádza kúpalisko Eva a golfový areál. Kolonádový most S centrom mesta ho spája Kolonádový most, ďalšie tri mosty vedú z východnej strany cez obec Banka. Prístup na ostrov je aj zo severu, kde je na krátkom úseku zasypané rameno Váhu, čo „de facto“ robí z Kúpeľného ostrova polostrov.


4. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2009

Context: Vyhlasovanie cien Slávnostné odovzdávanie cien sa uskutočnilo 14. septembra v kine Fontána. Odovzdávané boli ceny v troch kategóriách. Cenu diváka za najlepší film festivalu získal anglicko-indický Oscarmi ovenčený film Milionár z chatrče. Cenu primátora mesta Piešťany získala rumunsko-anglicko-maďarská koprodukcia Katalin Varga. Hlavnú cenu festivalu, Meeting Point Europe Award, získal francúzsky film zo stredoškolského prostredia, Medzi stenami.


Grand Hotel Royal

Context: Introduction  Grand Hotel Royal je bývalý hotel v Piešťanoch. Budova sa nachádza v juhovýchodnej časti Sadu A. Kmeťa, na konci Winterovej ulici č. 82. Hotel dal postaviť v roku 1906 Adolf Rónai, kaviarnik z Budapešti, podľa plánov rakúskeho architekta Adolfa Oberländera. Pri otvorení v roku 1907 mal názov Grand Hotel Rónai . Po zmene majiteľa bol premenovaný na Grand Hotel Royal , potom v období vlády komunizmu na Grand Hotel Slovan a neskôr už niesol meno len Slovan . V období prvých desaťročí 20. storočia bol jedným z najluxusnejších hotelov mesta. Je postavená v secesnom štýle a bola prvou veľkou hotelovou stavbou v Piešťanoch. Prejavuje sa v ňom autorom obľúbená symetrickosť. S početnými vikiermi, 2 arkiermi, arkádami, terasami a strešnou vežičkou je učebnicovým príkladom architektonických termínov a vytvára nepochybne obraz Piešťan. V roku 1985 bola budova hotela zapísaná na ústredný zoznam pamiatkového fondu. V tomto roku bola aj ukončená prevádzka hotela a začala sa pripravovať obnova. V 90. rokoch 20. storočia prišlo k viacerým zmenám vlastníka a súdnym sporom. Odkladaná rekonštrukcia sa začala až v marci 1993 s termínom ukončenia do roku 1995. Do roku 2020 však stále nebola ukončená, pričom na hoteli neprebiehajú žiadne stavebné práce. Okrem samotnej budovy hotela sa v jeho areáli sa nachádzajú viaceré objekty historickej záhradnej architektúry ako balustrády či podstavce šiestich sôch, ktoré sú z dôvodu ochrany dočasne uskladnené v priestoroch kúpeľov. Dominantou priestoru je 22 metrov dlhá fontána, osovo orientovaná na južný vstup hotela Slovan. Od roku 2019 začali miestni aktivisti viesť diskusie s Mestom Piešťany a vlastníkom objektu o sprístupnení aspoň priestoru okolo fontány. Podľa evidencie Pamiatkového úradu SR je budova bez využitia a jej stav je hodnotený ako dezolátny . Objekt patrí Slovenským liečebným kúpeľom Piešťany. Pred výstavbou Domu umenia sa v sále hotela s výbornou akustikou konali hlavné koncerty Piešťanského hudobného festivalu. V roku 2020 sa v priestoroch hotela nakrúcal jeden z dielov tretej série krátkych filmov z obdobia SNP, Moje povstanie 3.


Piešťany

Context: Kultúra Dom umenia V meste sa nachádza niekoľko scén slúžiacich pre kultúrne akcie. Najväčšou je Dom umenia Piešťany , s kapacitou hlavnej sály 622 miest zároveň najväčšie kino na Slovensku, kultúrno-spoločenské centrum Fontána (kino, Filmový klub, 262 – 400 miest), Malá scéna MsKS , hudobný pavilón Mušľa . Na Kúpeľnom ostrove je Spoločenské centrum (400 miest) a vonkajší hudobný pavilón Harmony . Ako výstavné siene slúžia priestory Stará lekáreň , KSC Fontána a galéria Majerník v Dome umenia. Mestská knižnica vznikla v roku 1925, v roku 2005 disponovala 91 780 knižničnými jednotkami. 8. januára 2020 bola sprístupnená EKOknižnica pri CPPR . Ďalšie neverejné odborné knižnice sú vo Výskumnom ústave rastlinnej výroby, Balneologickom múzeu Imricha Wintera a v Nemocnici Alexandra Wintera. Mesto nemá vlastný divadelný súbor, pôsobia tu však amatérske divadlá Bradatá divadelná dvojica (dočasne neaktívna) a Divadlo Točítko . Piešťany majú na počet obyvateľov veľmi bohatý kultúrny život, predovšetkým v letných mesiacoch. Najstaršou kultúrnou akciou je Piešťanský hudobný festival , v súčasnosti (Music festival Piešťany) , zameraný na klasickú hudbu, založený v roku 1955. Piešťanské organové dni sa konajú od roku 1999. Ďalšími pravidelnými akciami sú: Otvorenie letnej kúpeľnej sezóny (OLKS), ktoré sa stalo najrozsiahlejším kultúrnym podujatím roka. Koná sa prvý júnový víkend. Truck country – malá sestra Country Lodenice. Prehliadka a súťaže ťahačov spojená s country hudbou. Lodenica – festival venovaný country a folkovej hudbe sa koná vždy posledný augustový víkend od roku 1999. Je to najväčšia akcia svojho druhu na Slovensku. Tak ako OLKS otvára kúpeľnú sezónu, zatvára ju Victoria Regia – súťaž v aranžovaní kvetov, ktorej vrcholom je alegorický sprievod, tzv. Kvetinové korzo, konajúca sa v polovici septembra. Od 2001 festival rozprávok a ich tvorcov Zázračný oriešok . V roku 2005 bola obnovená tradícia podujatia Socha piešťanských parkov z rokov 19671993. Od roku 2006 sa v meste uskutočňuje medzinárodný filmový festival Cinematik . Ďalšie filmové festivaly v meste sú Kineama , Astrofilm a Eurotour . Okrem pravidelných podujatí má mesto bohatý kultúrny program počas celého roka, možno spomenúť 1. bezbariérový festival Paráda, mestské hody alebo vianočné trhy. Letisko je najmä v letnom období dejiskom viacerých hudobných festivalov a podujatí; v rokoch 2006 až 2008 sa tu konal hudobný festival Hodokvas v rokoch 20072010 Národné letecké dni , od roku 2010 sa tu koná tuningové podujatie Carat Tuning Párty a takisto nasledovateľ Hodokvasu, hudobný festival Grape . Dočasne sa tu v rokoch 2011 – 2012 konal ďalší hudobný festival, tentoraz elektronickej hudby, BeeFree , pričom od roku 2012 sa sem z Nového Mesta nad Váhom presunul rockový Topfest . Tradícia leteckých dní bola na letisku obnovená v roku 2019. Od roku 1983 tu pôsobí skupina Slniečko (Punto & rybacé hlavy). Z Piešťan pochádzajú aj ďalšie slovenské hudobné skupiny, hip-hopový Kontrafakt a rocková skupina Funny Faces. Prostriedky masovej komunikácie V meste pôsobia tlačoviny mesačník Revue Piešťany (1959) a týždenník Piešťanský týždeň (1991), ďalej televízne stanice TV Karpaty (2006) a Piešťany TV a rozhlasová stanica Rádio Piešťany (2010). Tiež fungujú online magazíny PNky (2010) a ZPiešťan.


14. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2019

Context: O festivale Cinematik 2019 priniesol najlepšie európske filmy natočené za roky 2018 a 2019, v súťažnej kategórii zvolené ako výsledok hlasovania európskych filmových kritikov. Organizátori zvolili dizajn pre 14. ročník v oranžovo-modrých farbách, zobrazujúci v zvučke rôzne emócie, ktoré môže divák pri filmoch prežívať. Otvárací ceremoniál za účasti predstaviteľov štátu, diplomatických misií a miestnej samosprávy bol spojený s premiérou amerického filmu Kam si zmizla, Bernadette? , ďalším vrcholom podujatia bola slovenská premiéra juhokórejského filmu Parazit režiséra Joon Ho Bonga, pri ktorom sa vďaka obrovskému záujmu niekoľko stoviek divákov ani nedostalo do sály Domu umenia. Súbor:Dom umenia - Piestany.jpg|thumb|250px|right|Dom umenia v Piešťanoch, jedno z dejísk festivalu s najväčšou kinosálou na Slovensku.


8. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2013

Context: Introduction  8. medzinárodný filmový festival Cinematik 2013 sa konal v Piešťanoch v dňoch 6.-12. septembra 2013.


Dom kultúry (Trnava)

Context: Opis objektu Budova je umiestnená v kontraste medzi historickými meštiackymi domami. Dom kultúry je rozdelený na tri štvorpodlažné časti. Je výrazným architektonickým dielom, uzatvárajúcim určitú etapu úsilia o prestavbu centra mesta Trnavy. Táto stavba je odmietaná miestnym obyvateľstvom a turistami a je považovaná za symbol neúcty a ignorancie komunistického režimu voči historickej zástavbe. V časti A je na prvom podlaží vstupný priestor. O podlažie vyššie je zasadacia miestnosť, miestnosti pre nácvik hudby a tancov a priestory pre kluby. Ďalšie podlažie obsahuje priestory pre kluby a administratívne priestory. Na štvrtom podlaží sa mala nachádzať čitáreň a knižnica. V časti B sa v suteréne nachádzajú sklady, strojovňa vzduchotechniky a dielne. Hlavný vstup, šatne a sociálne zariadenie sú na prvom podlaží. Na druhom a treťom je hlavná sála pre 800 ľudí so zdvíhacím zariadením, ktorá je unikátna u nás a ojedinelá i vo svete. Posledné podlažie tvoria prevádzkové priestory a zariadenia. V časti C na prízemí sú vstupy, šatňa a prístupové schodiská. Na ďalších dvoch podlažiach sa nachádza reštaurácia s kaviarňou pre 120 miest, bar a foyer. Posledné podlažie slúži pre strojovňu osvetlenia a vzduchotechniky. Dom kultúry má obostavaný priestor: 53 467 m3; úžitková plocha: 8 686 m2. Je vytvorený z vyše 10 tisíc m3 pohľadového železobetónu a 650 ton železa. To zaraďuje budovu medzi unikáty. Pohľadový betón domu kultúry mal byť biely, s dezénom a kovové časti interiéru mali byť pochrómované. Realizované exteriéry tvoria sivé betónové masy s priznanými stopami po debnení a oceľové komponenty natreté načerveno.


Dom umenia Arteska

Context: Vznik Dom umenia Arteska vznikol v roku 2018, keď budovu uvoľnilo najprv Podpolianske múzeum a neskôr Mestská knižnica. V roku 2018 sa začalo so stavebnými úpravami a otvorenie pre verejnosť je v apríli 2019.


Thermia Palace

Context: Introduction  Thermia Palace je plne klimatizovaný päťhviezdičkový secesný kúpeľný hotel v meste Piešťany dokončený v roku 1912. Má 111 izieb, z toho 14 apartmánov. V roku 2006 sa stal prvým päťhviezdičkovým kúpeľným hotelom na Slovensku.


6. Medzinárodný filmový festival Cinematik 2011

Context: Miesta premietania Dom Umenia Piešťany Dom umenia Piešťany Kino Fontána Kino Klub (MsKS) Amfiteáter pod holým nebom, takzvané PN.ky Cinema


Kursalon (Piešťany)

Context: Introduction Terasa reštaurácie na západnej strane budovy Vchod do Balneologického múzea Imricha Wintera z južnej strany Terasa Apolin v Kursalone Kursalon (známa aj ako Kúpeľná dvorana ) je veľká jednoposchodová budova s dvoma átriami v mestskom parku oproti Grandhotelu Royal (dnes Slovan ) v Piešťanoch. Je to kultúrna pamiatka, architektom bol Ignác Alpár. Jednoposchodová budova s dvoma átriami situovaná v mestskom parku. Postavená v roku 1894 podľa plánov budapeštianskeho architekta Ignáca Alpára. Je zároveň najväčšou zachovalou pamiatkou z 19. storočia v Piešťanoch.


Umelecká beseda slovenská (budova)

Context: Konštrukčné riešenie Konštrukčne je stavba riešená ako kombinácia železobetónového skeletu a muriva. Skelet výstavných siení má vo veľkej sieni rozpon 9 m a 7,5 m v malej sieni. Prestrešené sú rámovou konštrukciou stropu. Spoločenská časť je z tehlového muriva. Celá stavba je založená na betónových pásoch.