Dejiny Bolívie

Context: Bolívia na začiatku 20. storočia  Vláda liberálov Súbor:Ismael_Montes_1914.jpg|vpravo|náhľad|Ismael Montes bol prezidentom dvakrát. Je považovaný za najvýznamnejšieho liberálneho prezidenta Bolívie. Po víťaznej občianskej vojne sa k moci dostali zástupcovia Liberálnej strany. V skutočnosti však vládu nad Bolíviou získali traja najmocnejší oligarchovia a majitelia cínových baní Simón Iturri Patiño, Moritz Hochschild a Carlos Víctor Aramayo. Iturri Patiño patril dokonca medzi najbohatších ľudí na svete. Práve oni v skutočnosti rozhodovali o politike vlády. Už krátko po nástupe liberálov k moci však musela Bolívia čeliť územným nárokom Brazílie, ktorá chcela získať územie zvané Acre, ktoré bolo bohaté na kaučuk. Ten bol významným zdrojom príjmov Bolívie. Miestni Brazílčania, ktorí ale tvorili vďaka masívnemu prisťahovalectvu do oblasti väčšinu tamojšieho obyvateľstva, dokonca vyhlásili nezávislú Republiku Arce, čo spustilo ozbrojený konflikt, ktorý trval do roku 1903. Vojensky sa Bolívia Brazílii nemohla rovnať, ozbrojené strety jasne prehrala a tak sa konflikt skončil vzájomnou dohodou, v ktorej Bolívia postúpila pomerne veľké územie Brazílii výmenou za 2 milióny britských libier. Po skončení Federálnej revolúcie bola ustanovená dočasná chunta, ktorú tvorili José Manuel Pando, Serapio Reyes Ortiz a Macario Pinilla Vargas. Táto vládla do októbra, kedy sa funkcie prezidenta ujal po voľbách vodca revolúcie José Manuel Pando. Vláda začala ihneď s masívnym budovaním železničnej siete, čo umožnilo oveľa lepšie spojenie medzi jednotlivými časťami krajiny a súčasne uľahčilo a zlacnilo presun tovarov, hlavne cínu a kaučuku. Pando v roku 1904 uzatvoril po dlhom čakaní mierovú zmluvu s Čile, na ktorú sa čakalo 20 rokov. V tejto zmluve Bolívia definitívne uznala stratu prímorského regiónu a vzdala sa nároku na prístav v Tichom oceáne. Vláda totiž potrebovala Čile k umožneniu efektívneho obchodu, čo bolo pre ňu najpodstatnejšie. Prezident sa vôbec nesnažil o federalizovanie krajiny, čo bol oficiálne dôvod poslednej občianskej vojny. Zmena ale nastala v tom, že Bolívia získala súčasne dve hlavné mesta, La Paz sa stal sídlom exekutívy a Sucre legislatívy. Vláde liberálov sa ekonomicky darilo a tak bez problémov vyhrali liberáli aj prezidentské voľby v roku 1904, po ktorých sa prezidentom stal ich kandidát Ismael Montes. Ten bol zamestnanec bohatého majiteľa cínových baní Simóna Iturri Patiña. Za jeho vlády dosiahla Bolívia vďaka vývozu cínu a kaučuku veľké zisky. To umožnilo pokračovať v rozširovaní železnice, začať s reformami armády či školstva. V roku 1909 sa konali nové voľby, v ktorých vyhral ďalší liberál Eliodoro Villazón. Ten bol verný ďalšiemu podnikateľovi Carlosovi Víctorovi Aramayovi. Bývalý prezident vládol o rok dlhšie z dôvodu úmrtia kandidáta, ktorý vyhral riadne voľby v roku 1908. Aj za vlády tohto prezidenta pokračovala modernizácia štátu, ktorú umožnili veľké príjmy z exportu. Ďalšie voľby sa konali v roku 1913 a podľa očakávania v nich vyhral bývalý prezident Ismael Montes. Krajina bola prakticky závislá na vývoze cínu, no 1. svetová vojna, ktorá zasiahla Európu, teda hlavný cieľ exportu, ceny cínu znížila. Vláda tak už nemohla utrácať peniaze tak, ako pred tým. Šetrenie vyvolalo nespokojnosť a stabilná a dominantná Liberálna strana sa začala rozpadať. Oddelila sa z nej časť nespokojných členov, ktorí vytvorili Republikánsku stranu. Liberáli mali šťastie, keď po krátkom čase začali ceny cínu znova rásť a tak mohli znova investovať peniaze do rôznych projektov. Vďaka tomu vyhrali aj ďalšie voľby v roku 1917, kedy sa prezidentom stal José Gutiérrez Guerra. S tým sa ale nechceli zmieriť členovia novej Republikánskej strany, ktorí výsledky volieb neuznali. Začali požadovať prehodnotenie podmienok mierovej zmluvy s Čile, požadovali návrat prímorského regiónu a vyvolali protivládne stávky, ktoré boli veľmi tvrdo potlačené vojskom. V júli 1920 svoju snahu republikáni zavŕšili v úspešnom štátnom prevrate, keď s podporou armády zvrhli prezidenta, ktorý musel ujsť na veľvyslanectvo USA, kde následne rezignoval. Vláda republikánov Súbor:Bautista_Saavedra_Mallea_2.jpg|vpravo|náhľad|Bautista Saavedra Mallea bol prvým republikánskym prezidentom Bolívie. S víťazstvom republikánov v prevrate sa k moci dostala po dlhej dobe armáda, ale i stredná vrstva a robotníci, ktorí spoločne tvorili opozíciu voči oligarchom. Vlády sa ujala dočasná chunta, ktorú tvorili republikáni Bautista Saavedra Mallea, José María Escalier a José Manuel Ramírez. Nová vláda pristúpila k sociálnym reformám, uzákonila osemhodinovú pracovnú dobu a umožnila stávkovať. Aj republikáni investovali do stavby železnice a armády. Na druhej strane vôbec nezasiahli voči oligarchom, ktorí ovládali Liberálnu stranu. Už v januári 1921 bol za prezidenta zvolený Bautista Saavedra Mallea, ktorý už od začiatku musel čeliť rozkolu vo vlastnej strane. Z tej sa oddelili nespokojní členovia a založili Pravú republikánsku stranu. Členovia pravých republikánov boli radikálni a nesúhlasili so spoluprácou s liberálmi a ľavičiarmi a hlavne podporovali iného kandidáta na prezidenta. Proti vláde tak vzniklo niekoľko pokusov o prevrat, ktoré viedli práve nespokojní radikálni praví republikáni. Napriek tomu, že prezidenta títo považovali za ľavicového, neváhal Saavedra Mallea tvrdo potlačiť stávky a nepokoje indiánov, ktoré začali vznikať. Nakoniec predsa len zdanil ťažbu cínu, na čo časť oligarchov reagovala odchodom do zahraničia, čo znamenalo stratu príjmov pre štátny rozpočet. Vláda si tak začala brať pôžičky z USA, ktoré však neboli veľmi výhodné. V roku 1922 predal licenciu na ťažbu ropy, ktorá sa našla v Bolívii spoločnostiam z USA, čo znamenalo potvrdenie začiatku obchodnej hegemónie Spojených štátov v Bolívii. Prezident vydržal celé funkčné obdobie a v roku 1925 ho mal vystriedať víťaz volieb José Gabino Villanueva, ktorý však kritizoval Saavedru Malleu a chcel vládnuť s opozíciou. Na to Saavedra Mallea reagoval anulovaním volieb. Vlády v pozícii dočasného prezidenta sa ujal iný republikán Felipe Segundo Guzmán. V decembri 1925 sa tak uskutočnili ďalšie voľby, ktoré vyhral Hernando Siles Reyes. Úradu sa ujal v januári 1926. Spočiatku bol spojenec bývalého prezidenta, no na konci roka 1926 sa mu vzoprel a založil so svojimi prívržencami Nacionalistickú stranu. Siles Reyes začal tvrdo bojovať s ľavicovými myšlienkami a hnutiami, čo vyvolalo nespokojnosť a nové povstania indiánov, ktoré vláda tvrdo potlačila. Veľmi negatívne do jeho vlády zasiahla veľká hospodárska kríza z konca 30. rokov 20. storočia, ktorá spôsobila veľké zníženie cien cínu a teda podstatné straty štátneho rozpočtu. Vláda preto pristúpila k prijatiu nových pôžičiek z USA. Ani to však nepomohlo, keďže ceny cínu klesli ešte viac a ekonomika Bolívie sa úplne zrútila. To spustilo novú vlnu protestov, čo využila armáda, ktorá v máji 1930 prezidenta zvrhla. Na čelo štátu sa fakticky dostal generál Carlos Blanco Galindo, čím skončila vláda republikánov. Jeho cieľom bolo hlavne presadiť ústavu, ktorá by zakazovala znovuzvolenie prezidenta. V roku 1931 sa konali nové voľby, ktoré vyhral Daniel Salamanca Urey z Pravej republikánskej strany. Za viceprezidenta bol vybraný zástupca Liberálnej strany, čo potvrdilo úplný návrat cínových oligarchov k moci, ktorí využili krátku vojenskú vládu na odstavenie všetkých politických protivníkov. Hlavnou snahou vlády bolo zvýšenie cien cínu a potláčanie ľavice a odborov. Aby získal prezident podporu, začal sa zameriavať na región zvaný Chaco, na ktorý si nárokovala nie len Bolívia, ale aj susedný Paraguaj. Bolívia tvrdila, že má na Chaco právo ako nástupca bývalej španielskej audiencie v meste Chuquisaca, ktorá Chaco spravovala. Hranice však neboli nikdy jasne stanovené. Formálne sa Bolívia hlásila k tomuto územiu vždy, no neprejavovala o Chaco vážny záujem až do chvíle, než stratila prístup k moru po prehranej vojne s Čile v roku 1883. Vláda Bolívie sa teda zamerala práve na Chaco, kde boli splavné rieky, ktoré ústili až do Atlantického oceánu, čím chcela Bolívia obnoviť spojenie s morom. Územie Chaca však za svoje považoval aj Paraguaj a tak vlády oboch štátov o tomto probléme viackrát jednali, no bez úspechu. Oba štáty tak v Chacu budovali vlastné osady a pevnosti a predávali pôdu. V 20. rokoch 20. storočia pridelila bolívijská vláda právo na ťažbu ropy v Chacu americkej spoločnosti Standard Oil, súčasne zas paraguajská vláda udelila tie isté práva britsko-holandskej spoločnosti Royal Dutch Shell. V tej dobe totiž panovalo presvedčenie, že v Chacu sú bohaté zásoby ropy, čo iba zvýšilo snahu oboch štátov na získaní tohto územia. Nasledovali ďalšie pokusy o uzatvorenie dohody, no aj tie boli neúspešné. Oba štáty tak začali zbrojiť. Na Paraguajskú stranu sa postavila Argentína, no prezident bol presvedčený, že v prípadnej vojne by Bolívia Paraguaj ľahko porazila. V polovici roka 1931 už oba štáty prerušili vzájomné diplomatické vzťahy. 15. júna 1932 bolívijské vojsko zaútočilo na paraguajskú pevnosť pri jazere Pitiantutá, čím začala vojna o Chaco. Vojna o Chaco Súbor:Karte_Chaco-Krieg.png|náhľad|vľavo|Mapa ukazuje vojnu o Chaco. Paraguaj je znázornený žltou farbou, Bolívia hnedou farbou. Čiara tvorená červenými bodkami ukazuje maximálny dosah paraguajskej ofenzívy, čiara tvorená hnedými bodkami ukazuje maximálny dosah bolívijskej ofenzívy. Neprerušovaná červená čiara znázorňuje nový rozsah paraguajského územia po vojne. Bolívia si najala na pomoc nemeckých vojenských poradcov, na čelo bolívijskej armády sa dokonca postavil nemecký dôstojník Hans Kundt. Zbrane Bolívii dodávali britské a československé spoločnosti. Paraguajci si najali na pomoc francúzskych vojenských poradcov. Francúzi dodávali Paraguaju zbrane a vybudovali prvé letectvo. Ďalších dodávateľov zbraní získal Paraguaj v USA, Španielsku, Belgicku, Taliansku a iných európskych štátoch. Na velení paraguajskej armády sa z väčšej časti podieľali ruskí vojenskí dôstojníci, ktorí z Ruska ušli po neúspešnej občianskej vojne s boľševikmi. Bolívijskú armádu z veľkej časti tvorili indiáni, ktorí nechceli bojovať, ich mobilizácia bola nútená a indiáni sa kvôli tomu niekoľkokrát vzbúrili. Navyše pochádzali z vysokohorského prostredia Bolívie a na boje v nížine pri teplotách okolo 40 °C neboli zvyknutí. Ako veľmi významnou sa ukázala stratégia, pretože kým Bolívia pod velením Kundta bojovala zastaraným spôsobom frontálnych útokov známym z 1. svetovej vojny, Paraguaj pod velením domáceho dôstojníka Josého Félixa Estigarribiu sa zameral na najmodernejšie spôsoby boja. Po prvom bolívijskom útoku vykonal Paraguaj už o mesiac neskôr protiútok a stratenú pevnosť dobyl späť. Nasledovali ďalšie bolívijské útoky na iné paraguajské pevnosti v Chacu. Paraguajský prezident následne vyhlásil mobilizáciu. Paraguaj tak začal útok 9. septembra 1932, čo je považované za oficiálny začiatok vojny. Ako prvú dobyli Paraguajci pevnosť Bonquerón, ktorá padla 29. septembra. Paraguaj pokračoval v ofenzíve a postupne obsadil viacero ďalších pevností. Paraguaj tak využil čas, ktorý mu poskytla zdĺhavá mobilizácia v Bolívii. Tá bola ukončená až v decembri 1932 a tak nasledovala bolívijská protiofenzíva. Ofenzíva bola spočiatku úspešná a Bolívia získala viacero paraguajských pevností, no pri pevnosti Nanawa došlo 20. januára 1933 k zastaveniu bolívijského útoku Paraguajcami. Nasledoval ďalší neúspešný útok Bolívie na inom mieste, čo malo za následok demoralizáciu bolívijskej armády, čím sa ofenzíva prakticky zastavila. Na konci januára 1933 sa pokúsili Argentína, Brazília a Čile vyjednať prímerie, no tieto snahy boli neúspešné. O novú ofenzívu sa Bolívia pokúsila v júli 1933, no táto snaha bola znova neúspešná. Bolívia stratila tisíce vojakov, zatiaľ čo Paraguaj iba niečo vyše 100. Po neúspechoch nepriateľa sa paraguajské velenie rozhodlo v septembri 1933 začať druhú ofenzívu. Cieľom bolo ovládnuť kľúčové pevnosti Bolívie v oblasti. Paraguajská armáda zaznamenala rýchle úspechy. Zdecimované bolívijské vojsko sa stiahlo k pevnosti Campo Vía, kde v mesiacoch november a december roku 1933 prebehli rozhodujúce boje Proti sebe stálo 9 000 demoralizovaných bolívijských vojakov a viac ako 17 000 Paraguajcov. Túto bitku podľa očakávania jednoznačne vyhral Paraguaj, keď zajal viac ako 7 000 nepriateľských vojakov a získal veľké množstvo zbraní. Z tejto porážky sa už Bolívia až do konca vojny nedokázala úplne spamätať. Nasledovalo odvolanie generála Kundta, ktorého nahradil bolívijský generál Enrique Peñaranda. Paraguajský prezident chcel po tejto výhre ponúknuť Bolívii mier, navrhol preto prímerie, ktoré malo platiť od 19. do 30. decembra 1933. Na tento návrh Bolívia pristúpila, aby získala čas, po ktorý začala organizovať novú armádu. Mapa ukazuje jednotlivé straty územia Bolívie od začiatku jej existencie. Keďže Bolívia nevyužila prímerie na vyjednávanie a naopak začala budovať novú armádu, začal Paraguaj 6. januára 1934 tretiu veľkú ofenzívu. Už na počiatku obsadili paraguajskí vojaci dôležité bolívijské pevnosti. Územie, ktoré Paraguaj kontroloval sa tak výrazne zväčšovalo, čo komplikovalo logistiku. Prvý úspech po dlhom čase zaznamenala bolívijská armáda v máji 1934 v bitke pri Cañada Strongest. Paraguaj síce túto bitku jednoznačne prehral, no jeho ofenzíva pokračovala ďalej. Ani jedna strana však nedokázala získať potrebnú prevahu a tak pre zmenu navrhol diplomatické rokovanie prezident Bolívie Daniel Salamanca Urey. Paraguajské velenie však týmto snahám nedôverovalo a začalo prekvapivý útok na severozápade, kedy paraguajská armáda prešla cez náročný terén a dobyla pevnosť 27 de Noviembre a následne paraguajské vojsko zamierilo k bolívijským ropným poliam pri meste Camiri. Túto oblasť dosiahla paraguajská armáda na konci augusta 1934. Keďže však paraguajská armáda nemala dostatok zásob, rozhodla sa pre ústup. Aby Bolívia mohla čeliť paraguajskej ofenzíve na severe, musela oslabiť svoje vojsko na juhu. To umožnilo Paraguaju zaútočiť práve v južnej časti frontu. Tisíce bolívijských vojakov bolo zajatých už po krátkom boji. Situácia bolívijského vojska bola kritická a tak opustilo veľmi dôležitú pevnosť Ballivián. Tú následne 17. novembra 1934 bez boja obsadili Paraguajci. Prezident Salamanca Urey odišiel osobne na bojisko, čo využili nespokojní armádni dôstojníci a 27. novembra ho prinútili rezignovať. Novým prezidentom sa stal dovtedajší viceprezident José Luis Tejada Sorzano z Liberálnej strany. Bolívia následne začala ofenzívu na severe, kde sa jej spočiatku darilo, no keď sa Paraguaju podarilo obsadiť jediný zdroj vody v oblasti, skončila aj táto snaha Bolívie neúspechom. Paraguajská armáda následne zaútočila na západe v samotnej Bolívii na oblasť okolo mesta Villamontes. Tu sa Paraguajcom podarilo obsadiť všetky ústupové cesty pre bolívijskú armádu, čo bola pre Bolíviu ďalšia katastrofa. Bolívijské jednotky sa opevnili pred mestom Villamontes, kde očakávali paraguajský útok. Ten sa im vo februári 1935 podarilo odraziť. Paraguaju sa napriek tomu podarilo prerušiť spojenie medzi mestom Villamontes a mestom Santa Cruz de la Sierra. V máji 1935 začali opäť diplomatické rokovania, čo zastavilo ofenzívy oboch armád. Bolívia sa napriek tomu ešte pokúsila o posledný útok na začiatku júna 1935, ktorý však skončil ich porážkou. Vyjednávanie viedli Argentína, Brazília, Čile, Peru, Uruguaj a USA. Už 11. mája 1935 začali rokovania v Buenos Aires. Diplomatické vyjednávanie však bolo nakoniec úspešné a tak vojna o Chaco skončila 12. júna 1935, kedy bol podpísaný protokol o ukončení nepriateľstva. Boje však skončili až 14. júna 1935. 1. júla 1935 sa v Buenos Aires začala mierová konferencia, ktorá mala riešiť predovšetkým otázku hraníc. Vyjednávanie však trvalo až tri roky, po ktorých bola 21. júla 1938 podpísaná konečná mierová zmluva. Paraguaj stratil vo vojne 35 000 až 50 000 ľudí, straty Bolívie sú odhadované až k počtu 80 000. Oba štáty stála vojna obrovské množstvo peňazí. Konečná dohoda znamenala, že Bolívia stratila tri štvrtiny územia Chaco, naopak územie Paraguaja sa vďaka úspešnej vojne zväčšilo o približne . Bolívia získala predsa len prístup k rieke Paraguaj, ktorý sa nachádza na úplnom okraji jej územia v rámci vojenského prístavu Puerto Busch.


Májová revolúcia

Context: Introduction  Májová revolúcia ( Revolución de Mayo ), bola séria politických a sociálnych udalosti v Buenos Aires, ktoré vytvorili prvú miestnu vládu v Laplatskom vicekráľovstve (ktoré zahŕňalo dnešnú Argentínu, Bolíviu, Paraguaj a Uruguaj), ktorú nevymenovala španielska koruna. Hoci udalosti prebiehali iba v Buenos Aires, dôsledkom toho bolo to, že vicekráľ Cisneros bol vyhnaný z úradu. Na týchto aktoch sa podieľali väčšinou stredné a vyššie vrstvy obyvateľstva Buenos Aires (väčšinou Španieli alebo potomkovia Španielov). Udalosti neboli spojené so žiadnymi násilnosťami; a termín "revolúcia" bol voľne aplikovaný argentínskou tradíciou, ako potreba zvýrazniť vládnu zmenu a nepopierateľný fakt, že po "revolúcii" v Buenos Aires už neboli podriadení rozhodnutiam prijatým v Madride. Dňa 13. mája 1810, príchod britskej fregaty do Montevidea potvrdil povesti šíriace sa v Buenos Aires: Napoleon I. napadol Španielsko, zvrhol kráľa Ferdinanda VII, a nahradil ho svojim starším bratom Jozefom. Pôsobenie koruny bolo prenesené do regentského výboru v Cádize, ktorý bol však obkľúčený francúzskymi oddielmi. Situácia bol jasná: autorita a moc vicekráľovstva skončila, nastalo mocenské vákuum. Dňa 25. mája 1810 bola vytvorená prvá chunta v Buenos Aires, ktorá prevzala moc od vicekráľa Baltasara Hidalga de Cisneros. Dňa 9. júla 1816 Argentína deklarovala svoju nezávislosť od španielskej koruny. Dnes si každoročne 25. mája v Argentíne pripomínajú tieto významné udalosti v dejinách krajiny ako el Dia de la Revolucion de Mayo ( Deň májovej revolúcie ). Kategória:Dejiny Argentíny


Simón Bolívar

Context: Životopis Bol synom šľachtica španielskeho pôvodu; po smrti rodičov odišiel roku 1799 študovať do Španielska, kde sa roku 1802 oženil. Na krátku dobu sa vrátil do vlasti v rokoch 1803 - 1804 a definitívne roku 1807. Zapojil sa do hnutia, ktoré sa snažilo o oslobodenie od španielskej nadvlády, a keď v roku 1810 junta v Caracase vyhlásila nezávislosť, vyslala Bolívara ako vyjednávača do Anglicka. V roku 1812 sa zúčastnil na neúspešnom povstaní venezuelských republikánov pod vedením Francisca de Mirandu. Po Mirandovej kapitulácii potom v Cartagene organizoval ozbrojené sily, ktoré sa v roku 1813 zmocnili Caracasu; Bolívar získal titul Osloboditeľ (El Libertador) . V roku 1814 sa mu na krátku dobu podarilo oslobodiť aj Bogotu, ale v nasledujúcom roku po opakovanej porážke odišiel hľadať pomoc na Jamajku, neskôr na Haiti. V roku 1816 sa znova vrátil s vojskom a dobyl Angosturu (dnešný Ciudad Bolívar), ktorá sa stala sídlom revolučnej vlády. Po víťazstve pri Boyacá v roku 1819 bola veľká časť Novej Granady oslobodená a začlenila sa do Veľkej Kolumbie (federácia dnešnej Venezuely, Kolumbie, Panamy a Ekvádoru), vytvorené na kongrese v Angosture ; Bolívar sa stal prezidentom Veľkej Kolumbie. Ďalšie víťazstvá nad španielskymi vojskami v rokoch 1821 až 1822 upevnili Bolívarove postavenie. Bolívar prispel k oslobodeniu Peru a roku 1821 bol zvolený za jeho prezidenta. Definitívnu porážku Španielom zasadili v roku 1824 Bolívar pri Ayacucha a Sucre pri Juníne. Roku 1825 bolo Horné Peru na jeho počesť pomenované Bolívia. Bolívarov plán na vytvorenie panamerickej federácie kongres latinskoamerických štátov v Paname v roku 1826 neprijal. Veľkú Kolumbiu zmietali stále väčšie nezhody, ktoré Bolívar nebol schopný zvládnuť. V rokoch 1827 – 1828 sa odtrhli Peru a Bolívia. Sklamaný odstúpil v roku 1828 z prezidentského úradu a stiahol sa do ústrania. V rokoch 1829 – 1830 sa od Venezuely odtrhli Kolumbia a Ekvádor; Bolívar, chorý na tuberkulózu, zomrel roku 1830. O úcte, ktorú dodnes Bolívar v Južnej Amerike požíva, svedčí napríklad aj to, že jeho rodná zem, Venezuela, nesie oficiálny názov República Bolivariana de Venezuela (Bolívarská venezuelská republika). Meno Bolívar má tiež venezuelská mena.


Hugo Chávez

Context: Život Narodil sa ako 2. zo siedmich detí v učiteľskej rodine v meste Sabaneta v štáte Barinas vo Venezuele v roku 1954. Jeho pradedo Pedro Pérez Delgado bol známy ako bojovník, ktorý položil život v boji proti diktátorovi Gomezovi. Od mladosti prejavoval záujem o bejzbal. Po absolvovaní strednej školy navštevoval v rokoch 1971–1975 vojenskú akadémiu v Caracase. Po skončení štúdia pôsobil v armáde. Od roku 1977 začal organizovať tajné ľavicové armádne hnutie (Ejército de Liberación del Pueblo de Venezuela, skr. ELPV). V tomto období sa oženil s Nancy Colmenares, s ktorou mal 3 deti. V roku 1992 viedol neúspešný pokus o vojenský prevrat, keď sa pokúšal zvrhnúť prezidenta Péreza, po ktorom bol zatknutý. Z väzenia bol prepustený v roku 1994 na základe amnestie prezidenta Calderu. Po prepustení odišiel z armády a angažoval sa v Bolívarskom hnutí. V roku 1998 kandidoval vo voľbách na prezidenta s podporou svojho Hnutia piatej republiky (Movimiento Quinta Republica, skr. MVR). Sľubujúc reformy v prospech chudobného obyvateľstva nastúpil na post prezidenta v roku 1999, po tom čo získal vo voľbách 56% hlasov. Na začiatku vlády mal širokú podporu v rámci celého spektra obyvateľstva. Bol označovaný za idealistu schopného zmien v skostnatenom politickom systéme krajiny. V nasledujúcom období sa prejavil ako ľavicový populista, postupne koncentrujúci vo svojich rukách veľkú moc. Do vysokých štátnych funkcií menoval bývalých armádnych dôstojníkov. Zníženie inflácie na 12,3% dosiahol vďaka zisku z predaja ropy. Počas svojej vlády sa zasadil o znárodnenie ťažobných zariadení v krajine, zmenil podmienky zmlúv s firmou Exxon-Mobil. Financie získané z predaja ropy využíval na boj s chudobou. Bol odporcom liberalizácie svetového obchodu. V roku 1999 rýchlo zmenil ústavu a získal možnosť zotrvať v kresle prezidenta 6 rokov. V apríli 2002 sa v hlavnom meste Caracas rozhoreli protesty proti Bolívaristickej vláde. Pri zrážkach s políciou zomrelo asi 20 ľudí a 110 bolo ranených. Proti Chávezovi sa postavila časť armády, ktorá ho prinútila odstúpiť a odísť do La Orchila. Za dočasného prezidenta sa vyhlásil podnikateľ Pedro Carmona. Protesty na podporu Cháveza spolu s nedostatočnou podporou pre režim Carmonu, ktorý niektorí považovali za smerujúci k totalite, rýchlo viedol k jeho rezignácii. Chávez sa vrátil k moci 14. apríla 2002. V roku 2011 bola Chávezovi diagnostikovaná rakovina. Zomrel 5. marca 2013 v dôsledku infekcie dýchacích ciest. Podlomenú imunitu mala za následok liečba rakoviny. Na post prezidenta následne nastúpil Nicolás Maduro.


Dejiny Čile

Context: Parlamentná republika (1891 – 1925)  Počiatky diktátu parlamentu Súbor:Jorge Montt Álvarez con banda presidencial.jpg|vpravo|náhľad|Jorge Montt bol jedným z vodcov parlamentného povstania a následne aj prvým prezidentom v ére parlamentnej republiky. Potom, čo predchádzajúci prezident Balmaceda zrušil politické strany, tieto s víťazstvom parlamentu obnovili svoju činnosť a stali sa hlavnou silou v štáte. Najsilnejšie postavenie si zachovala Liberálna strana, nasledovala Národná strana, Radikálna strana a Liberálna demokratická strana, ktorá presadzovala myšlienky prezidenta Balmaceda. Neskôr sa do parlamentu dostala ešte Demokratická strana, ktorá vznikla oddelením od Radikálnej strany a zamerala sa na ľavicové témy. Na čelo štátu bol dočasne menovaný viceadmirál Jorge Montt, synovec bývalého prezidenta Manuela Montta. Ani vláda politických strán a parlamentu neznamenala automaticky skutočne slobodné voľby, lebo aj voľby do parlamentu boli rovnako skorumpované, ako voľby pred tým, pričom politické strany si hlasy často kupovali. Aby mohli politické strany efektívnejšie vládnuť, začali sa spájať do koalícii či aliancii. Vznikla tak Liberálna aliancia (Alianza Liberal) a tzv. Koalícia (Coalición), niekedy nazývaná aj Konzervatívna koalícia (Coalición Conservadora). Práve tieto dve združenia politických strán následne v priebehu nasledujúcich desaťročí medzi sebou bojovali o úrad prezidenta a vládu nad štátom. Za svojho prvého prezidenta zvolil parlament Jorgeho Montta, ktorý vládol už vtedy ako dočasná hlava vlády. Montt bol zvolený konsenzom všetkých parlamentných strán a získal tak 100% hlasov. Nová parlamentná vláda však musela riešiť ekonomické problémy, do ktorých sa Čile po nákladnej občianskej vojne dostalo. Nemal však jednoduchú pozíciu, pretože parlament menil vládnych ministrov veľmi často podľa toho, aké politické nálady práve v parlamente prevládali. To vyvolalo často dominový efekt, kedy odvolanie jedného ministra nasledovali odvetné odvolania ďalších a následne bola zosadená často aj celá vláda. Prezident mal tak veľmi zložité postavenie. Moc nad parlamentom si tak postupne získali bohatí podnikatelia a rôzne záujmové skupiny, ktoré si prostredníctvom kúpených poslancov presadzovali svoje vlastné záujmy. Myšlienky parlamentnej demokracie, ktoré podporovala bývalá parlamentná armáda počas občianskej vojny, tak boli rýchlo nahradené skrytou vládou oligarchie. Nebola teda náhoda, že sa na popredných vládnych funkciách začali striedať členovia významných rodín, kam patril aj prezident Jorge Montt. Ten však napriek všetkému pôsobil veľmi skromne a nemal záujem profitovať z vtedajšej situácie. Vďaka tomu sa stal aj veľmi populárnym. V roku 1896 sa uskutočnili nové prezidentské voľby. Tie sa konali v oboch komorách parlamentu, kde vyhral kandidát Koalície Federico Errázuriz Echaurren, ktorý bol synom bývalého prezidenta Federica Errázuriza Zañartua. Už jeho voľba bola veľmi tesná a vzbudzovala pochybnosti o kupovaní hlasov. Koalícia, ktorá prezidenta presadila mala síce väčšinu v senáte, no nie v parlamente, takže prezident mal veľmi zložitú situáciu. Ekonomická situácia sa postupne zhoršovala, keďže ťažba liadku už nebola tak vysoká ako pred tým. Zároveň sa zvyšovala nezamestnanosť a na medzinárodnej úrovni malo Čile stále napäté vzťahy s Peru a Bolíviou. K tomu sa pridalo zhoršenie vzťahov aj s Argentínou, s ktorou malo Čile územné spory na severných hraniciach v oblasti Puma de Atacama, ktoré pred tým patrili Bolívii (tento problém bol vyriešený v roku 1902 v arbitráži). Federico Errázuriz Echaurren sa zameral na zlepšovanie vzdelávania zdravotníckych pracovníkov, keď založil hneď niekoľko zdravotníckych škôl. Prezident mal však veľké zdravotné problémy počas celého svojho mandátu. Posledné mesiace svojej vlády musel svoje kompetencie delegovať na viceprezidenta, keďže musel podstupovať liečbu. Avšak 12. júla 1901 prezident náhle zomrel na následky trombózy. Novým prezidentom sa dočasne stal viceprezident a minister vnútra Aníbal Zañartu. Tohto 18. septembra 1901 vystriedal nový zvolený prezident za Liberálnu alianciu Germán Riesco Errázuriz, synovec bývalého prezidenta Federica Errázuriza Zañartua. Jeho vláda sa vyznačovala veľkou nestabilitou, parlamentom bol prinútený vymeniť až 17 vládnych kabinetov. Germánovi Riescovi sa však v roku 1904 podarilo po dlhej dobe podpísať mierovú zmluvu s Bolíviou. Prezident sa zameral tiež na reformu právnych kódexov, čim Čile získalo nové občianskoprávne a trestnoprávne zákony. Podporil tiež modernizáciu Santiaga. Vzhľadom na rastúcu infláciu musel pristúpiť na novú emisiu papierových peňazí, čo zhoršilo sociálnu situáciu obyvateľstva. To vyvolalo viaceré štrajky a demonštrácie. Z nich najväčšie boli tzv. mäsové nepokoje v Santiagu, kde chudoba protestovala proti vysokej cene mäsa a generálny štrajk v Antofagaste. Za vlády Germána Riesca sa stupňovala kríza s Argentínou, s ktorou prebiehali aj tzv. preteky v zbrojení. V roku 1902 však tieto spory vyriešila arbitráž. Prezident obnovil v roku 1906 tiež diplomatické styky s Peru. Koniec vlády parlamentu Súbor:A Alessandri Palma.JPG|vpravo|náhľad|Arturo Alessandri bol posledným prezidentom v ére parlamentnej republiky a súčasne prvým prezidentom prezidentského systému. V roku 1906 vyhral prezidentské voľby zástupca Liberálnej aliancie Pedro Montt, syn bývalého prezidenta Manuela Montta. Tento sa prezidentom stal v čase štrajkov a stávok. Vyzval teda armádu, aby nepokoje potlačila, čo sa aj stalo. Za jeho vlády sa začalo so stavbou železnice, ktorá išla po celej dĺžke štátu. Taktiež podporoval ťažbu liadku a medi. Montt však mal zdravotné problémy kvôli ktorým musel v roku 1910 opustiť Čile, keď sa odišiel liečiť do Nemecka. Tam aj v auguste 1910 zomrel. Novým dočasným prezidentom sa stal viceprezident a minister vnútra Elías Fernández Albano. Avšak ten nebol vo funkcii ani mesiac, keď zomrel v septembri 1910 na srdcové problémy. Dočasným prezidentom sa tak stal viceprezident a minister spravodlivosti Emiliano Figueroa. V roku 1910 tak prebehli nové prezidentské voľby, ktoré vyhral spoločný kandidát oboch aliancii Ramón Barros Luco, ktorý do úradu nastúpil 23. decembra 1910. Parlament však často menil aj jeho ministrov, takže ani Barros Luco nemal ľahké postavanie. Prezident však našiel v parlamente spojencov, ktorým sa nepáčil chaos, ktorý parlamentná vláda spôsobovala. Presadil tak v rokoch 1914 a 1915 reformy zamerané proti volebným podvodom, no paradoxne tieto opatrenia znamenali zvýšenie volebnej korupcie. V roku 1915 sa uskutočnili ďalšie voľby, ktoré vyhral kandidát Koalície Juan Luis Sanfuentes. Sanfuentes do tej doby vládol z pozadia, kedy rozhodoval o zmenách vo vládach bez toho, aby mal oficiálne moc. Najväčším pozitívom Sanfuentesovej vlády bolo, že udržal Čile mimo prvú svetovú vojnu. Vďaka tomu mohlo Čile na tejto vojne ekonomicky profitovať. Sanfuentes presadil taktiež prvé zákony, ktoré riešili pracovné a sociálne problémy. V roku 1918 sa postupne začal do popredia presadzovať Arturo Alessandri z Liberálnej aliancie. Alessandriho politické vystupovanie však následne znamenalo, že pri prezidentskej voľbe v roku 1920 ho odmietla časť Liberálnej aliancie podporiť a radšej sa pripojila ku konzervatívnej Koalícii. Alessandri však mal podporu robotníkov a strednej triedy. Koalícia sa premenovala na Národnú úniu. Volieb sa prvýkrát zúčastnili aj komunisti s názvom Socialistická robotnícka strana, tá však získala minimálnu podporu. Liberálnu alianciu tvorila aj nová časť zložená zo strednej triedy a robotníctva, takže Alessandri sa stal vďaka tomu kandidátom aliancie. Alessandri si už pred rokmi uvedomil, že práve robotníci a stredná vrstva sú časti populácie, ktoré majú veľkú silu, no parlamentné strany ich ignorujú. Dá sa povedať, že Alessandri zaplnil voľné miesto a vďaka svojim rečníckym schopnostiam získal medzi touto časťou spoločnosti veľkú podporu. Voľba nového prezidenta však bola zložitejšia ako pred tým, žiadny z kandidátov nezískal dostatočnú podporu. Avšak Alessandri mal v uliciach také silné postavenie, že parlament z obavy pred revolúciou (aká sa udiala v Rusku) vytvoril zvláštnu komisiu, ktorá mala vybrať lepšieho kandidáta, pričom podľa očakávania bol vybraný práve Alessandri, ktorý sa tak stal 23. decembra 1920 novým prezidentom. Prezident Arturo Alessandri bol síce kandidátom robotníkov a strednej vrstvy, no po nástupe do úradu bol konfrontovaný s realitou. Proti prezidentovi vystupoval predovšetkým senát, kde mali prevahu konzervatívci z Národnej únie. To znamenalo, že aj jeho vlády boli často menené a ministri sa pravidelne striedali. Ani parlament prezidenta veľmi nepodporoval a to napriek tomu, že tam mala Liberálna aliancia prevahu. Ďalším problémom bola nemožnosť výraznejšieho exportu liadku, čo znižovalo príjmy krajiny. Súčasne sa však začala zvyšovať nezamestnanosť hlavne na kedysi bohatom severe krajiny. Miestni nezamestnaní tak začali migrovať do centrálnej a južnej časti krajiny, takže sa sociálne problémy postupne rozšírili. Prezidentovi sa v roku 1924 podarilo získať väčšinu v parlamentných voľbách vďaka štedrým sociálnym sľubom. Krajina však už v tej dobe mala veľké ekonomické problémy, štátny rozpočet vykazoval veľký deficit. Prezident napriek víťazstvu v parlamentných voľbách nemohol realizovať svoje sľuby, lebo členovia Liberálnej aliancie sa začali medzi sebou sporiť o moc a verejné funkcie. Ľavicové sľuby prezidenta sa však vôbec nepáčili konzervatívcom z Národnej únie, ktorí sa obrátili na armádu. Niektorí radikálni členovia Národnej únie dokonca vytvorili tajnú organizáciu Pochodeň, ktorej úlohou bola príprava ozbrojených útokov na predstaviteľov Alessandriho vlády. Vojenské vlády Súbor:Junta_Altamirano.jpg|vpravo|náhľad|Prezidenta Alessandriho vystriedala vojenská chunta na čele s generálom Luisom Altamiranom. V priebehu roka 1924 sa ekonomické problémy krajiny prejavili v nedostatku peňazí potrebných na mzdy štátnych zamestnancov a vojakov. Parlament sa však namiesto riešenia problémov zaoberal iba vlastnými vnútornými spormi. Prvým náznakom problémov bola účasť vojakov na zasadnutí parlamentu v septembri 1924, kde poslancom hrozili zbraňami. Ani tieto hrozby vojakov však na poslancov neboli účinné. 5. septembra 1924 tak velenie armády vyslalo oficiálnu delegáciu priamo k prezidentovi, ktorý sľúbil, že problémy budú rýchlo vyriešené. Ešte v ten istý deň padla vláda a na čelo novej vymenoval prezident generála Luisa Altamirana. Armádna vláda dokázala silou presadiť v parlamente schválenie požadovaných zákonov v priebehu nasledujúcich pár dní. Vďaka tomu bola presadená napríklad osemhodinová pracovná doba, či zavedené povinné pracovné poistenie zamestnancov. Armáda presadila za jediný deň v parlamente schválenie množstva sociálnych zákonov. Velenie armády následne začalo požadovať rozpustenie parlamentu a zmeny vo verejnej správe. Prezident Alessandri pochopil tieto kroky ako vojenský prevrat a ušiel na americké veľvyslanectvo. 12. septembra 1924 sa tak k moci vďaka vojenskému prevratu dostala armáda. Táto vytvorila chuntu tvorenú troma členmi, generálom Luisom Altamiranom (ktorý sa stal prezidentom), viceadmirálom Franciscom Nefom a generálom Juanom Pablom Bennettom. Armáda následne skutočne rozpustila parlament a 12. septembra 1924 aj prijala oficiálnu demisiu prezidenta Alessandriho. Avšak aj členovia velenia armády sa medzi sebou hádali rovnako, ako pred tým poslanci. Navyše radoví vojaci a nižší dôstojníci nezískali ani napriek vláde armády vyššie mzdy. Vláda armády sa pomerne rýchlo dostala pod vplyv tradičných oligarchických rodín. Vojenská vláda bola tak skorumpovaná a nepopulárna, že 23. januára 1925 bola aj ona zvrhnutá vojenským prevratom, ktorý tento raz viedli nižší dôstojníci. Novým prezidentom sa na niekoľko dní stal generál Pedro Dartnell. Cieľom prevratu bol návrat ústavného systému a civilnej vlády. Generála Dartnella vystriedal po štyroch dňoch vo funkcii prezidenta Emilio Bello Codesido. Do krajiny sa triumfálne vrátil Arturo Alessandri, ktorého návrat požadovali aj niektorí členovia armády. 12. marca 1925 sa tak Alessandri vrátil do funkcie prezidenta a bolo mu umožnené dokončiť svoje posledné funkčné obdobie. Vojenským prevratom z roku 1924 a návratom prezidenta Alessandriho do úradu v roku 1925 sa skončilo obdobie parlamentnej republiky.


Dejiny Peru

Context: Peru v novom tisícročí Súbor:Garciaalan09112006-1.jpg|thumb|Alan García pôsobil ako prezident Peru dvakrát, bol prvým prezidentom pochádzajúcim z ľavicovej strany APRA. V apríli 2001 sa konali prezidentské voľby, v ktorých zvíťazil Alejandro Toledo pred bývalým ľavicovým prezidentom Garcíom. Toledo pochádzal z chudobnej indiánskej rodiny. Povolaním bol ale ekonóm, študoval a pracoval v USA, ktoré ho vo voľbách aj podporovali. Toledo sa ale stal už veľmi skoro nepopulárnym, keď všeobecné pobúrenie vzbudila výška jeho mzdy, ktorá bola až 18 000 amerických dolárov. Nasledoval škandál spojený s prezidentovou manželkou Eliane Karpovou, ktorá nechala vyplácať obrovské odmeny politickým poradcom a spolupracovníkom z peňazí určených na riešenie problémov indiánov a černochov. Asi najväčším škandálom sa stalo zistenie, že politická strana Perú Posible, teda Peru možné, za ktorú kandidoval Toledo v posledných prezidentských voľbách, sfalšovala až 70% podpisov potrebných na jej registráciu pred voľbami v roku 2000. Nasledovalo podozrenie sestry prezidenta Toleda, ktorá mala viesť falšovateľskú dieľňu. Vláda tak mala ťažkú pozíciu, nedarilo sa jej napĺňať sociálne sľuby, navyše chcela privatizovať niektoré oblasti hospodárstva Peru. To spôsobilo v roku 2003 generálnu stávku a nepokoje. Prezident reagoval vyslaním vojska a vyhlásením výnimočného stavu. Parlament následne presadil zmenu zákona, podľa ktorej nemohol prezident kandidovať dvakrát po sebe. V apríli 2006 sa tak konali nové prezidentské voľby. V nich tesne vyhral bývalý prezident Alan García, ktorý sa tak stal znova prezidentom Peru. Mal blízko k ostatným ľavicovým prezidentom Južnej Ameriky okrem venezuelského Huga Cháveza, s ktorým mal veľmi zlé vzťahy. García však už nebol lídrom ľavice, rovnako ani jeho strana APRA, keďže v tej dobe už pôsobili aj ďalšie silné ľavicové strany, ktoré mali podporu odborov. Tie ľavicového prezidenta často kritizovali, pretože prezident prijímal skôr centristické až pravicové opatrenia. Vďaka tomu zlepšil ekonomickú situáciu Peru, no súčasne vyvolal voči sebe protesty obyvateľstva. Už na jeseň roku 2006 prebehla veľká celoštátna stávka, ktorú podporovali odbory a neúspešný kadidát na prezidenta, taktiež ľavičiar, Ollanta Humala. V roku 2008 čelil aj García obvinniam z korupcie, keď mali jeho blízki spolupracovníci prijať veľké úplatky za umožnenie ťažky ropy. Prezident tak musel odvolať všetkých ministrov. V roku 2009 došlo na severe Peru k vážnemu incidentu, kedy pri protestoch miestnych indiánov voči ťažbe ropy na ich území, zahynulo viac ako 20 policajtov a podobný počet indiánov. Nové voľby sa konali v apríli a júni 2011. V oboch kolách tesne vyhral ľavicový kandidát Ollanta Humala, ktorý získal podporu väčšiny ľavice v krajine. Na druhom mieste skončila Keiko Fujimoriová, dcéra bývalého prezidenta Alberta Fujimoriho. Humala kritizoval bývalého prezidenta Garcíu, že neplnil svoje sociálne sľuby, no vzhľadom na ekonomickú situáciu krajiny nedokázal svoje predvolebné sľuby plniť ani Humala. Väčšinu svojich kľúčových sľubov nedodržal, pričom následne uvádzal, že bol nútený pristúpiť na kompromosy. To viedlo k veľkej nepopularite prezidenta a nasledujúce voľby v roku 2016 vyhral pravicový kandidát poľsko-nemecko-židovského pôvodu Pedro Pablo Kuczynski. Ten študoval vo Veľkej Británii a USA ekonómiu a politológiu. Následne pôsobil vo viacerých veľkých svetových bankách. Vo voľbách veľmi tesne porazil Keiko Fujimoriovú, keď získal 50,1 % hlasov. Už krátko po svojom zvolení musel prezident Kuczynski čeliť veľkej stávky učiteľov, ktorí požadovali vyššie mzdy. Prezident čelil veľkému tlaku, musel vymeniť vládu. Aby získal dôveru, potreboval získať podporu opozičnej strany Ľudová sila Keiko Fujimoriovej. Poporu však mal získať výmenou za prislúbenie amnestie pre bývalého prezidenta Fujimoriho, čo sa aj stalo a vyvolalo to veľké celoštátne protesty. Nasledovalo vypuknutie veľkého celojuhoamerického korupčného škandálu spojeného s brazílskou stavebnou spoločnosťou Odebrecht. To ešte zvýšilo tlak na prezidenta. Korupčný škandál Odebrecht však zasiahol viacerých bývalých prezidentov Peru, okrem Kuczynského, aj Garcíu, Humalu a Toleda. Humala a jeho manželka dokonca skončili vo vyšetrovacej väzbe. Na Toleda bol vydaný medzinárodný zatykač. V decembri 2017 ešte hlasovanie o dôvere prebehlo v jeho prospech, no potom sa objavili nahrávky, ktoré zachytávali podplácanie opozičných poslancov, aby hlasovali za prezidenta. Ten sa tak v marci 2018 rozhodol podať demisiu, aby sa tak vyhol svojmu odvolaniu. 23. marca 2018 sa tak prezidentom automaticky stal viceprezident Martín Vizcarra, ktorý by mal vládnuť až do konca riadneho funkčného obdobia pôvodného prezidenta.


Dejiny Bolívie

Context: Počiatky novej republiky  Vláda Andrésa de Santa Cruza, konfederácia s Peru a obnovenie republiky Súbor:Andréssantacruz2.jpg|thumb|Generál Andrés de Santa Cruz bol najvýznamnejším prezidentom Bolívie na začiatku jej existencie. Presadil vytvorenie konfederácie s Peru, čo neskôr viedlo k jeho zosadeniu. Podľa novej ústavy bol prezident volený na doživotný mandát. Za prezidenta bol zvolený Antonio José de Sucre, ktorý však takýto dlhý mandát odmietol a zaviazal sa vykonávať iba dvojročný mandát, potom sa chcel vrátiť domov do Veľkej Kolumbie. V novom štáte žilo o niečo viac ako jeden milión ľudí, z toho bolo približne 800 000 indiánov. Hospodárska situácia krajiny však nebola dobrá, z najlukratívnejšej časti španielskej koloniálnej Ameriky sa v poslednom období španielskej nadvlády a počas vojny za nezávislosť zmenilo na chudobnú krajinu. Najviac bolo zlú situáciu vidieť v banskom meste Potosí, kde bolo ešte na začiatku 19. storočia približne 100 banských šachiet, kým po vyhlásení nezávislosti ich bola sotva polovica. Po zrušení povinnej práce pre indiánov však nemal ani v zostávajúcich baniach kto pracovať. Problémy mali aj výrobne textilu, ktoré nedokázali konkurovať lacnému dovozu z Anglicka a pomerne rýchlo väčšina z nich skrachovala. Keďže krajina nemala skoro žiadny významný zdroj príjmu okrem striebra (ktorého produkcia klesala), rozhodla vláda po roku o znovuzavedení povinnej indiánskej dane. Ani to však nedokázalo stabilizovať a zlepšiť situáciu. Nový problém vyvolala prítomnosť vojska Veľkej Kolumbie, ktoré prišlo ešte so Sucrem počas vojny za nezávislosť. Bolívia míňala na toto vojsko veľa peňazí, ktoré však potrebovala použiť inde. Časť bolívijských vojakov sa dokonca v roku 1828 vzbúrila a dokázala prezidenta zraniť. Sucre tak radšej 18. apríla 1828 odovzdal moc novému prezidentovi Josému Maríovi Pérezovi de Urdinineaovi, ktorého sám vybral. O mesiac neskôr však do Bolívie vtrhlo vojsko peruánskeho generála Agustína Gamarru, ktorý nechcel dopustiť, aby Peru ohrozovalo z Bolívie vojsko Veľkej Kolumbie, s ktorou malo v tej dobe už Peru značné územné spory. Vďaka tomu Bolívia dosiahla, že bez jej snahy nakoniec kolumbijská armáda po dohode s Peru o krátky čas z krajiny skutočne odišla domov. Peruánci si súčasne vymohli zvolanie bolívijského kongresu, ktorý mal oficiálne prijať novú ústavu a Sucreho dimisiu. V auguste sa tak stalo, kongres dokonca zvolil nového prezidenta, ktorým sa stal Andrés de Santa Cruz, no ten sa v tej dobe nenachádzal v Bolívií a tak bol úlohou zastupujúceho prezidenta poverený viceprezident José Miguel de Velasco Franco. O dva dni neskôr bývalý prezident Sucre Bolíviu aj so svojim vojskom opustil a odišiel do Veľkej Kolumbie. Peruánsky generál Gamarra však nechcel, aby sa Santa Cruz stal prezidentom Bolívie a tak sa rozhodol presadiť na tento post Pedra Blanca Sota, ktorý však vládol iba dva týždne, keďže bol 1. januára 1829 zastrelený pri vojenskom prevrate. Kongres tak schválil Santa Cruza ešte raz, no funkcie sa ujal až 24. mája 1829. Andrés de Santa Cruz pred tým slúžil dokonca aj ako prezident susedného Peru. Zvolený za prezidenta však bol aj on iba dočasne. Nový prezident nechal hneď zrušiť platnú ústavu a pripraviť novú. Ekonomiku sa snažil pozdvihnúť zrušením reštriktívnych ekonomických pravidiel, ktoré umožnili voľný obchod. Vďaka tomu sa ekonomická situácia krajiny začala zlepšovať. Pre indiánov, ktorí boli ochotní pracovať v baniach, presadil mzdu a iné príplatky. Vláda sa zamerala tiež na zefektívnenie ťažby drahých kovov a založenie bankového systému. Aby zvýšil príjmy štátu, nechal Santa Cruz raziť mince s nižším obsahom striebra, čo sa ukázalo ako účinné opatrenie. Tejto mene sa hovorilo ľahká minca a v obehu bola až do 70. rokov 19. storočia. Prezident tiež presadil zavedenie povinnej vojenskej služby a modernizoval armádu. Obyvateľstvo tvorené z väčšiny indiánmi však nechcelo vo vojsku vôbec slúžiť a preto vláda pristupovala k násilným odvodom. Armádu modernizoval prezident z jediného dôvodu, chcel spojiť Bolíviu s Peru a vytvoriť tak veľký štát, ktorý by dokázal konkurovať stále silnejšiemu Čile. V roku 1835 prebehlo v susednom Peru už niekoľké povstanie proti prezidentovi Luisovi Josému de Orbegosovi. Vzbúrenci boli pomerne úspešní a tak bol peruánsky prezident prinútený požiadať o pomoc Bolíviu. V júni 1835 tak Santa Cruz dostal zámienku, na ktorú čakal a vyslal svoje vojsko do Peru, aby tam nastolilo poriadok. V auguste porazil najprv Santa Cruz vojsko bývalého prezidenta Peru Gamarru a následne vo februári 1836 aj vojsko druhého vzbúrenca Salaverryho, ktorý bol o niekoľko dní neskôr popravený. Santa Cruz sa tak stal najmocnejším človekom aj v Peru, čo chcel využiť pre uskutočnenie svojho plánu na vytvorenie spoločného štátu s Peru. To rozdelil na Republiku južné Peru a Republiku severné Peru. Následne parlamenty oboch nových štátov odhlasovali spojenie s Bolíviou. 28. októbra 1836 tak vznikla Peruánsko-bolívijská konfederácia. V máji 1837 zasadol spoločný parlament, ktorý formálne vymenoval Andrésa de Santa Cruza za protektora konfederácie na 10 rokov. Santa Cruz presadil množstvo reforiem a prijatie novej ústavy. Konfederácia však mala podporu iba v časti regiónov, väčšina dôležitých miest v Peru, ale dokonca aj v Bolívii ju odmietala. Ani okolité štáty neprivítali vznik konfederácie. Najväčší odpor vzbudzovala v Čile, keďže oba štáty mali mocenské ambície v regióne. Čile navyše požadovalo splatenie dlhu zo strany Peru a zmenu v colnej politike voči svojim produktom. Santa Cruz v snahe oslabiť Čile podporil bývalého prezidenta Čile v jeho snahe násilne získať moc, čo sa však nepodarilo. V decembri 1836 tak vyhlásilo Čile vojnu konfederácii. Na stranu Čile sa postavila aj susedná Argentína. Aby získal Santa Cruz peniaze potrebné na vedenie vojny, nechal znížiť mzdy a nariadil zavedenie nových daní. To vyvolalo všeobecnú nespokojnosť. Prvý čilský útok sa podarilo zastaviť, ale v júni 1838 Čile zaútočilo znova, pričom tejto výpravy sa zúčastnilo množstvo peruánskych exulantov, vrátane bývalého prezidenta Gamarru. Už v júli oznámila Republika severné Peru svoje vystúpenie z konfederácie. Čiľania dokonca obsadili na krátko Limu, kde za dočasného prezidenta Peru vyhlásili Gamarru. Rozhodujúca bitka sa odohrala 20. januára 1839 pri meste Yungay, kde Čile jasne porazilo vojsko konfederácie. Po tejto porážke bol Santa Cruz nútený ujsť, následne došlo v jeho domovskej Bolívii k prevratu, po ktorom nasledovalo vystúpenie Bolívie z konfederácie. 20. februára 1839 tak prezident Santa Cruz rezignoval a opustil Bolíviu. Revoltu proti Santa Cruzovi viedli viceprezident generál José Miguel de Velasco Franco, ktorého následne parlament zvolil za nového prezidenta a generál José Ballivián. Tým skončila éra Andrésa de Santa Cruza a na dlho aj stabilita v krajine. Obdobie prevratov Súbor:José_Ballivián.jpg|thumb|Generál José Ballivián viedol vojsko Bolívie vo víťaznej vojne s Peru. V roku 1841 sa na 6 rokov stal prezidentom. Jeho vláda patrila v nepokojnom období štátnych prevratov k tým lepším a stabilnejším. Krátko po nástupe nového prezidenta do funkcie bolo rozhodnuté, že hlavné mesto Bolívie Chuquisaca sa premenuje na Sucre. Došlo tiež k prijatiu novej ústavy. Najväčší problém pre prezidenta však predstavoval jeho bývalý spojenec proti Santa Cruzovi generál José Ballivián, ktorý chcel byť taktiež prezidentom Bolívie. Povstal voči prezidentovi, no bol porazený a musel utiecť do Peru, kde sa pridal k prezidentovi Gamarrovi. Gamarra chcel taktiež spojiť Peru s Bolíviou a tak bola podpora od Balliviána pre neho veľmi výhodná. Čakal iba na zámienku, aby mohol Bolíviu napadnúť. Zámienkou sa stali nepokoje v Bolívii v roku 1840, ktoré úmyselne vyvolali prívrženci Balliviána. Gamarra následne v októbri 1841 vyhlásil Bolívii vojnu. Pomerne rýchlo obsadilo peruánske vojsko La Paz, no už 18. novembra 1841 sa pri meste Ingavi odohrala rozhodujúca bitka vojny, kde bolívijská armáda prekvapivo porazila Peruáncov, v bitke dokonca zahynul aj prezident Gamarra. Bolívia bola úspešná najmä preto, lebo vojna zjednotila väčšinu obyvateľstva a na stranu prezidenta Velasca Franca sa postavil dokonca aj jeho rival generál Ballivián, ktorý v rozhodujúcej bitke velil vojsku Bolívie. Mierová zmluva bola podpísaná až júni 1842 v meste Puno. Krajina bola napriek vojenskému víťazstvu v ekonomickej kríze. Postupne sa ale začala tvoriť málo početná elita, ktorá pozostávala predovšetkým z veľkostatkárov a obchodníkov z väčších miest. Začalo sa obdobie štátnych prevratov, pričom Velasco Franco vládol iba do júna 1841. V septembri sa vlády ujal generál José Ballivián. Prezident presadil prijatie novej ústavy a osídľovanie východnej časti štátu. Aby štát získal viac peňazí, snažil sa Ballivián o zníženie počtu vojakov, čo vyvolalo v armáde nespokojnosť a niekoľko pokusov o prevrat. Prezident sa tiež snažil o zlepšenie vzdelávania, no súčasne umožnil podnikateľom z Čile preniknúť do Bolívie, čo sa o niekoľko rokov neskôr ukázalo ako problém. Na konci roka 1847 vypuklo niekoľko vojenských povstaní súčasne. Prezident ich postupne potlačil, ale aby situáciu v krajine upokojil, rozhodol sa 23. decembra radšej odstúpiť z funkcie. Funkcie prezidenta sa ujal Eusebio Guilarte Vera, ktorý však bol už po desiatich dňoch prinútený odstúpiť a za prezidenta sa dosadil José Miguel de Velasco Franco, ktorý už bol pred tým prezidentom. Tomuto sa podarilo vládnuť skoro rok, ale čelil tlaku zo strany generála Manuela Isidora Belza, ktorý mal taktiež záujem o vládnutie. Ten viedol voči prezidentovi ozbrojený odpor a v decembri 1848 sa mu podarilo vyhrať a sám sa tak stal prezidentom. Ten chcel svoje postavenie posilniť podporou chudoby, čo mu skutočne pomohlo odraziť niekoľko pokusov o štátny prevrat. Pokusov o prevrat však bolo tak veľa, že sa v auguste 1855 aj prezident rozhodol radšej odstúpiť. Stihol ale presadiť novú ústavu, ktorá zrušila otroctvo a obmedzila funkčné obdobie prezidenta na jedno štvorročné obdobie bez možnosti znovuzvolenia. V roku 1855 sa uskutočnili prvé prezidentské voľby v dejinách Bolívie. Za prezidenta bol zvolený Jorge Córdova, zať predchádzajúceho prezidenta. Voliť však mohlo iba 13 000 zo skoro dvoch miliónov obyvateľov krajiny. Na druhom mieste skončil José María Linares, ktorý výsledok volieb odmietol uznať a povstal proti novému prezidentovi. Linares mal podporu oligarchie a tak sa mu po dvoch rokoch bojov podarilo zvíťaziť a 21. októbra 1857 sa stal prezidentom on ako prvý nevojak vôbec. V roku 1858 sa vyhlásil za doživotného diktátora, nechal znížiť mzdy úradníkom a znížiť počty vojakov, s ktorými nemal dobré vzťahy. Aj on musel tým pádom čeliť množstvu pokusov o prevrat, až kým aj on nebol v januári 1861 zvrhnutý. Stihol ešte presadiť voľný obchod a začal s modernizáciou krajiny. Nahradil ho triumvirát tvorený Josém Maríom Acháom, Rupertom Fernándezom a Manuelom Antoniom Sánchezom. Už po polroku však začal José María Achá vládnuť sám. Aj on presadil prijatie novej ústavy. Svoje postavenie nechal potvrdiť vo voľbách, po ktorých však proti nemu povstali jeho politickí odporcovia, takže aj on musel čeliť pokusom o prevrat. Prezident Achá nechal krátko po získaní absolútnej moci pozatýkať svojich odporcov a 70 z nich bolo následne popravených. Pri týchto udalostiach bol zavraždený aj bývalý prezident Córdova. Prezidenta zvrhol jeho bývalý spojenec Mariano Melgarejo v decembri 1864. Nový prezident mal podporu iba v armáde, medzi obyvateľmi a neskôr aj oligarchiou bol veľmi nepopulárny. Práve jeho vládou začalo vládnutie viacerých podobných prezidentov, ktorým sa hovorí barbarskí caudillos. Melgarejo mal veľké problémy s alkoholizmom a preto bola jeho vláda veľmi slabá, čo využívala armáda na drancovanie krajiny. V marci 1865 sa do krajiny z exilu vrátil bývalý prezident Manuel Isidoro Belzu, čo vyvolalo nové povstanie proti prezidentovi. Ten prehrával, no rozhodol sa využiť poslednú šancu. Potom, čo Belzu už oslavoval svoje víťazstvo v prezidentskom paláci tam vtrhol prezident Melgarejo a Belzua osobne zastrelil. Týmto činom získal prekvapivo podporu a zostal vládnuť. O rok neskôr sa rozhodol potrestať indiánov, ktorí jeho vládu nepodporovali tým, že začal zabavovať pôdu, na ktorej hospodárili. To vyvolalo veľké indiánske povstanie, ktoré však bolo krvavo potlačené. Následne uzavrel prezident dohodu s Čile o spoločnej hranici a v roku 1869 prenechal časť územia Bolívie Brazílii výmenou za obchodnú dohodu. Taktiež presadil menovú reformu. Už u rok neskôr ale začali vznikať nové povstania. Povstanie malo veľkú podporu indiánov, čo sa prejavilo vo februári 1871 v rozhodujúcej bitke o La Paz, v ktorej povstalci drvivo vládne vojsko porazili. Prezident Melgarejo utiekol z bojiska do susedného Peru. Novým prezidentom sa stal vodca povstania generál Agustín Morales, ktorý nechal ihneď zrušiť zákony, ktoré umožňovali zaberanie pôdy indiánov počas predchádzajúcej vlády. Problém ale predstavovala prítomnosť čilských obchodníkov v departmente Litoral, kde profitovali na ťažbe guána. Prezident navrhol predať celý department Litoral Čile, čo však parlament odmietol. Poslanci na konci roka 1872 radšej presadili uzavretie tajnej dohody s Peru, ktorá smerovala proti Čile. O niekoľko dní neskôr bol prezident zavraždený. Novým prezidentom sa tak stal Tomás Frías Ametller, ten však iba pripravil usporiadanie nových volieb. Tie vyhral Adolfo Ballivián, syn bývalého prezidenta Josého Balliviána. O polroka ale zomrel na rakovinu žalúdka a tak sa prezidentom stal opäť Tomás Frías Ametller. Aj Frías Ametller musel riešiť hlavne povstania domácej opozície a tak sa nemohol naplno sústrediť na susedné Čile. V úrade vydržal do mája 1876, kedy ho po ďalšom štátnom prevrate nahradil generál Hilarión Daza. Druhá vojna s Čile, strata prístupu k moru a vláda konzervatívcov Súbor:Map_of_the_War_of_the_Pacific.en2.svg|vpravo|náhľad|Mapa ukazuje posun hraníc Čile po druhej tichomorskej vojne na úkor Peru a Bolívie. Súbor:Aniceto_Arce.jpg|vpravo|náhľad|Aniceto Arce bol prezidentom v rokoch 1888 až 1892. Bol majiteľom najväčších strieborných baní v Bolívii, čo bol typický príklad člena bolívijskej Konzervatívnej strany. Aj prezident Daza čelil problémom, ktoré mala Bolívia už dlhý čas. Opieral sa hlavne o podporu armády, no jeho reformy sa nepozdávali majiteľom baní, lebo zvyšovali dane na vývoz striebra. Komplikáciou bola tiež požiadavka na federalizáciu, ktorú žiadal veliteľ mesta Santa Cruz de la Sierra Andrés Ibáñez. Ten žiadal rovnoprávnosť pre všetkých a jeho činnosť tak znepokojovala predovšetkým oligarchiu, ktorá presadila, aby prezident zasiahol. V apríli 1877 sa tak stalo a Ibáñez bol popravený. Prezident Daza presadil prijatie ďalšej novej ústavy. Vláda dúfala, že ekonomike pomôže vývoz guána a liadku (liadky sú soli kyseliny dusičnej, ktoré sa dobre rozpúšťajú vo vode a sú významné priemyselné hnojivá), ktoré sa obe hojne nachádzali v departmente Litoral, ktorý patril Bolívii. Povolenie na ťažbu liadku v tomto departmente získala spoločná čilsko-anglická spoločnosť, ktorá s Bolíviou uzatvorila dohodu v roku 1866, že na území, kde ťaží liadok bude oslobodená od daní na 15 rokov. Táto spoločnosť dokonca začala stavať na tomto území železnicu, aby mohla rýchlejšie prevážať vyťažený liadok. V roku 1874 uzatvorilo Čile s Bolíviou ďalšiu dohodu, ktorá potvrdzovala vzájomné hranice a súčasne sa Bolívia zaviazala, že po dobu 25 rokov nebudú čilskí podnikatelia ťažiaci striebro platiť vývozné clo. No už o rok neskôr sa Bolívia dostala do veľkých ekonomických problémov a zaťažila vývoz liadku clom. Čile proti tomuto kroku protestovalo a súčasne vyhlásilo, že posledná vzájomná dohoda sa vzťahovala aj na ťažbu liadku. Následne Čile vyhlásilo, že posledná vzájomná dohoda prestala platiť. Spoločnosť ťažiaca liadok stanovené clo nerešpektovala, načo bolívijská vláda vo februári 1879 reagovala uväznením jej riaditeľa a praktickým znárodnením majetku tejto spoločnosti. Bolívijská vláda následne uvalené clo odvolala, no Čile na predchádzajúce kroky Bolívie reagovalo vyhlásením vojny Bolívii. Keďže v Čile už vedeli o existencii tajnej dohody medzi Bolíviou a Peru, chceli do vojny zatiahnuť aj to, keďže mali záujem aj o peruánske územie bohaté na liadok. Čile 14. februára 1879 obsadilo prístav Antofagasta. Bolívia tak vyhlásila Čile vojnu a v zmysle tajnej dohody požiadala Peru o vojenskú podporu. Peru sa ešte pokúšalo s Čile vyjednávať, no neúspešné, následne Čile vyhlásilo obom štátom vojnu. Tým sa začala tzv. vojna o Pacifik, tiež nazývaná druhá tichomorská vojna, či vojna o liadok. Čilská armáda mala moderné zbrane a veľmi dobre vycvičených vojakov, spojenecké vojsko malo síce presilu, ale zastarané zbrane a slabo vycvičených vojakov. V čase začatia konfliktu však už malo Čile k dispozícii dve moderné pancierované lode. Peruáncom sa síce na začiatku podarilo potopiť jednu čilskú loď, no tá už bola zastaralá, naopak Čiľania potopili jednu z dvoch najmodernejších peruánskych vojnových lodí. O nejaký čas Čiľania dokonca dokázali zajať druhú z dvoch kedysi najmodernejších peruánskych lodí Huáscar, ktorú následne pripojili k svojej flotile. Čile tak mohlo zahájiť pozemnú inváziu do provincie Tarapacá. Hneď na začiatku zaznamenali Čiľania niekoľko víťazstiev a postupovali ďalej. Avšak v bitke pri osade Tarapacá narazili na silnejší odpor, než čakali. Peruánske vojsko ich prekvapilo a túto bitku vyhralo. Čile však napriek tomu pokračovalo ďalej a následné bitky už znova vyhralo. Postupne tak provinciu Tarapacá predsa Čile obsadilo. Obsadenie tejto provincie spôsobilo v Peru aj Bolívii vážne problémy. Peruánsky prezident odišiel z krajiny a bolívijský prezident Daza bol v apríli 1879 zvrhnutý po štátnom prevrate. Aj on následne odišiel z krajiny a nahradil ho Pedro José Domingo de Guerra. V januári 1880 sa prezidentom stal generál Narciso Campero. Čiľania mali v tej dobe už veľkú prevahu, aj početnú, aj kvalitatívnu. Rozhodujúca bitka sa odohrala v polovici roka 1880 pri meste Tacna, kde utrpela bolívijská armáda pod velením samotného prezidenta Campera také veľké straty, že do vojny už vôbec nezasiahla a následne stiahla všetky svoje bojové oddiely na svoje územie. Peruánci nedokázali čilskej ofenzíve vzdorovať a v roku 1883 definitívne vojnu prehrali. Bolívia však podpísala prímerie s Čile až rok po skončení vojny. Víťazné podmienky Čile boli veľmi tvrdé. Čile získalo bolívijskú provinciu Litoral (súčasná provincia Antofagasta), čim Bolívia stratila prístup k moru. Peru muselo odovzdať provincie Tarapacá, Tacna (túto provinciu v 20. storočí Čile vrátilo Peru) a Arica. Strata prístupu k moru bola ešte potvrdená mierovou zmluvou z roku 1904. Koniec vojny a strata prímorského územia bohatého na liadok a guáno znamenalo pre Bolíviu nutnosť hľadať nové spôsoby, ako získať peniaze do štátneho rozpočtu. Bolívia sa tak vrátila k ťažbe striebra ako najvýznamnejšej zložky ekonomiky. Anglické spoločnosti začali budovať v Bolívii železnice, čo malo pomôcť ekonomike. Postupne však železnicu využili podnikatelia z Čile, ktorí získali kontrolu nad predajom poľnohospodárskych produktov v Bolívii. Prezident Campero nechal prijať novú ústavu. Najväčšiu moc v krajine získali dve politické strany, Konzervatívna strana a Liberálna strana. Konzervatívnu stranu ovládali bohatí podnikatelia z Čile a Veľkej Británie a preto podporovala mier s Čile, naopak Liberálna strana považovala Čile za nepriateľa. Voľby v roku 1884 vyhral bohatý banský podnikateľ Gregorio Pacheco z Demokratickej strany. Tento sa prezidentom stal vďaka dohode s Konzervatívnou stranou, keď sa zaviazal podporiť ich kandidáta v nasledujúcich voľbách. Práve on uzatvoril prímerie s Čile, no v ňom ponechal otázku hraníc otvorenú, zameral sa iba na obchodnú dohodu s Čile. Pacheco dokázal vládnuť celé štvorročné funkčné obdobie, čo prinieslo potrebnú stabilitu. V roku 1888 sa konali ďalšie voľby, ktoré podľa dohody vyhral konzeratívec Aniceto Arce. Aj on bol bohatý majiteľ baní. Arce už musel čeliť pokusom o prevraty, ktoré viedli zástancovia liberálov. Presadzoval dobré vzťahy s Čile na úkor Peru, pretože dúfal v získanie prístupu k moru práve na úkor Peru. Z dôvodu príchodu nových osadníkov do odľahlejších častí krajiny sa v roku 1889 vzbúrili tamojší indiáni. Vláde sa ale podarilo povstanie potlačiť, pričom po boji bolo povraždených množstvo indiánov. Aby zaručil výhru kandidáta konzervatívcov v ďalších prezidentských voľbách, nechal zatknúť predstaviteľov Liberálnej strany. To umožnilo vo voľbách konaných v roku 1892 vyhrať konzervatívcovi Marianovi Baptistovi. Ten v roku 1895 uzatvoril dohodu s Čile, v ktorej sa Bolívia zriekla svojho pobrežného územia za garanciu, že Bolívia v budúcnosti získa prístav v Tichom oceáne, čo sa však nikdy nestalo. Napriek silnejúcemu odporu liberálov sa konzervatívcom podarilo vo voľbách v roku 1896 presadiť ďalšieho svojho kandidáta Severa Fernándeza, ktorý bol taktiež vlastníkom bane. Vplyv vlastníkov baní sa však so znižovaním svetových cien striebra začal taktiež znižovať. Prezident sa preto snažil rokovať s opozičnými liberálmi, no tých už v tom čase podporovali vlastníci baní na cín, ktorí získavali dominantné postavenie na úkor vlastníkov strieborných baní. Predmetom hlavného sporu oboch skupín sa stala otázka hlavého mesta, konzervatívci presadzovali svoju baštu Sucre, kým liberáli zas svoju baštu La Paz a súčasne chceli federalizáciu štátu, čím chceli ukončiť vládu konzervatívcov. V decembri 1898 vyhlásili liberáli v La Paze federatívnu republiku, čo vyvolalo občiansku vojnu, zvanú tiež Federálna revolúcia. Na čelo povstalcov sa postavil liberál José Manuel Pando. Ten dokázal zorganizovať federálne vojsko a vyzbrojiť ho modernými zbraňami z Peru. Ako veľmi dôležitou sa ukázala podpora zo strany indiánov pre povstalcov, pretože práve indiáni dokázali zvrátiť obliehanie La Pazu vládnym vojskom. Boje ale trvali niekoľko mesiacov, až kým v apríli 1899 v bitke pri obci Paria povstalci zvíťazili. Po výhre sa však vzbúrili indiáni, ktorí boli do tej doby spojencami povstalcov a vyhlásili vlastný štát. Pando však rýchlo toto povstanie potlačil. Prezident Severo Fernández ušiel 12. apríla 1899 z krajiny, čím skončila vláda konzervatívcov.


Bolívia

Context: Dejiny Časť španielskeho kráľovstva Rio de la Plata, nazývajúca sa Horné Peru, vyhlásila 6. augusta 1825 nezávislosť. Nový štát bol pomenovaný podľa juhoamerického bojovníka za slobodu Simóna Bolívara. Prvé osídlenie územia dnešnej Bolívie je známe z rokov 200 pred Kr.- 600 n. l., kedy v stredných Andách vzniklo kultúrne centrum Tiahuanaco. Mesto sa stalo centrom ríše, ktorá pokrývala vedľa panvy pri jazere Titicaca aj rozsiahle časti bolívijských pohorí a časť pobrežia Tichého oceánu. Po roku 800 sa centrálna štátna organizácia rozpadla a malé kmene neboli schopné odolať náporu Inkov, v ktorých čele stál Pačakuti Inka Jupanki. Roku 1460 dobyli Inkovia panvu jazera Titicaca a podmanili si tamojší indiánsky kmeň Aymará. Španieli v Andách Po prvých vojenských výpravách španielskych dobyvateľov roku 1533 a 1535 bola dnešná Bolívia spolu zo susedným Peru začlenená do španielskeho vicekráľovstva. Roku 1538 bolo založené dnešné hlavné mesto Sucre (vtedy pod názvom Ciudad de la Plata ) a roku 1548 La Paz, dnešné sídlo vlády. Mimoriadny význam pre rozvoj krajiny mal objav striebra v Potosí (1545). Roku 1776 sa stala Bolívia spolu s Argentínou, Paraguajom a Uruguajom súčasťou vicekráľovstva Rio de la Plata. Nezávislosť Bolívie Simón Bolívar (po ňom je krajina pomenovaná) V júni 1823 začala povstaním nacionalistov, vedených José Antoniom de Sucre, oslobodzovacia vojna proti Španielom. Skončila 6. augusta 1825 vyhlásením nezávislosti krajiny. Simón Bolívar, ktorý dal krajine meno, bol prezidentom len niekoľko mesiacov. Po ňom prevzal vládu v decembri 1825 Sucre, ktorý dal krajine druhú ústavu, tretiu potom presadil Andrés de Santa Cruz, ktorý Sucreho roku 1829 zosadil. Počas svojej desaťročnej vlády vyhlásil po úspešnej vojenskej výprave zjednotenie svojej krajiny s Peru, ale po zákroku Čile a Argentíny sa musel stiahnuť a bolívijsko-peruánsku úniu rozpustiť. Oslabenie krajiny vo vojnách Vojny so susednými krajinami Bolíviu oslabili a viedli k strate územia. Vojna proti Čile (1879 až 1883) mala za následok stratu oblasti Atacama a tým jediného prístupu k moru. Vo vojne proti Brazílii (1902 až 1903) stratila Bolívia provinciu Acre a vo vojne s Paraguajom (1932-1935) veľkú časť oblasti Gran Chaco. Táto vojna navyše priviedla rozvrat bolívijského hospodárstva, čo malo za následok nastolenie vojenskej vlády. Jej veliteľ, plukovník Germán Busch, nechal zoštátniť americkú firmu Standard Oil. Napriek tomu že krajina mala príjmy z baní, hospodárstvo stagnovalo, čo viedlo k nepokojom, po ktorých prevzal vládu Víctor Paz Estenssoro, vodca Revolučného národného hnutia (Movimento Nacionalista Revolucionario) . Vláda Paza Estenssora Nový predseda vlády znárodnil cínové bane a roku 1953 previedol rozsiahlu pozemkovú reformu, v ktorej rozdelil veľkostatky roľníkom. Zároveň sa snažil o rozšírenie obrábanej pôdy na východe krajiny. V rokoch 1956 - 1960 bol prezidentom Hernán Siles Zuazo, potom sa však znovu ujal úradu Paz Estenssoro, ktorý bol zosadený vojenským pučom 4. novembra 1964. Vojenská vláda Vojenská junta pod velením generála René Barrientosa sa ujala vlády 6. novembra 1964, čo vyvolalo niekoľko vzbúr baníkov, ktorých postavenie sa po poklese cien cínu na svetových trhoch zhoršilo. Bojov proti vojenskému režimu sa zúčastnil aj Ernesto Che Guevara, ktorý bol zastrelený 9. októbra 1967. Barrientosa vystriedal v čele junty plukovník Hugo Banzer Suárez, ktorý bol zvrhnutý koncom sedemdesiatych rokov, 29. júna 1980 sa v krajine konali voľby, po ktorých sa stal prezidentom Zuazo, ktorý musel odvracať ešte jeden pokus o vojenský puč (1982). Návrat k demokracii Prezident Zuazo prevzal neblahé dedičstvo. Zlú hospodársku situáciu sa snažil riešiť úspornými opatreniami, veľká nezamestnanosť a nízke mzdy však boli príčinou početných štrajkov, organizovaných odbormi. Roku 1985 bol zvolený prezidentom konzervatívny politik Víctor Paz Estenssoro: roku 1987 zaznamenala krajina po šiestich rokoch mierny ekonomický rast. V ďalších voľbách bol zvolený prezidentom Jaime Paz Zamora, po ňom v roku 1993 Gonzalo Sánchez de Lozada.