Severoírske nepokoje v roku 1969

Context: Následky Výtržnosti sa vytratili v nedeľu 17. augusta. Do konca nepokojov: 8 ľudí bolo zabitých vrátane: 5 katolíkov zastrelených členmi RUC 2 protestanti zastrelení nacionalistickými strelcami 1 člen Fianna zastrelení lojalistickým členom 750+ ľudí bolo zranených – 133 (72 katolíkov a 61 protestantov) zo zranených utrpeli strelné zranenia 150+ katolíckych domov a 275+ podnikov bolo zničených – 83% všetkých budov ktoré boli zničené patrili katolíkom. Počas júla, augusta a septembra 1969 vyše 1820 rodín museli opustiť svoje domovy vrátane 1505 katolíckych rodín 315 protestantských rodín


Teroristický útok v Marrákeši

Context: Medzinárodné reakcie Bezpečnostná rada Organizácie Spojených národov tento čin odsúdila.


Káhirská konferencia

Context: Introduction  Konferencia v Káhire (kódové meno Sextant ) sa konala 22.-26. novembra 1943 za účasti USA (Roosevelt), Spojeného kráľovstva (Churchill) a Číny. Zástupcovia týchto krajín prijali Káhirskú deklaráciu , ktorá riešila otázku vedenia vojny na Ďalekom východe a v Tichomorí a zhodli sa na tom, že v 2. svetovej vojne budú pokračovať až do bezpodmienečnej kapitulácie Japonska. Kategória:Konferencie druhej svetovej vojny


Londýnska zmluva (1946)

Context: Obsah zmluvy Zmluva obsahovala suverenitu a vyhlásenie nezávislosti Jordánska, popričom by Spojené kráľovstvo na území novovzniknutého štátu udržiavalo svoje vojenské základne a podporovalo by Arabskú légiu. Podpísaním zmluvy zanikol mandát, ktorý bol podpísaný medzi Zajordánskom a Spojeným kráľovstvom v roku 1928.


Londýnska zmluva (1518)

Context: Obsah zmluvy Zmluva obsahovala dohodu, že sa budú podpisovatelia zmluvy v prípade vojny podporovať a chrániť navzájom.


Britský mandát v Palestíne

Context: Mandát Spoločenstva národov Rozhodnutie prideliť územia porazenej Osmanskej ríše do poručníctva víťazných mocností, teda pod mandátnu administratívu, bolo učinené na povojnovej konferencii v San Reme (Taliansko) 19. až 26. apríla 1920, ktorá potvrdila mandát rozdelenia Londýnskej konferencie (február 1920) na delenie Osmanskej ríše, anglo-francúzsku Sykes Picotovu dohodu (16. 5. 1916) a Balfourovu deklaráciu (2. 11. 1917). Rozhodnutie z konferencie v San Reme bolo nakoniec prenesené do Mierovej dohody zo Sévres podpísanej 10. augusta 1920 medzi víťaznými mocnosťami Dohody a Osmanskou ríšou, čo bolo jedným z výsledkov Parížskej mierovej konferencie trvajúcej od 18. 1. 1919 až do 21. 1. 1920. Británia získala pod svoj vplyv Kurdistan, ovládala Bospor, Dardanely a hlavné mesto Istanbul. Územie Palestíny a Iraku malo pripadnúť tiež Británii, Libanon a Sýria zas Francúzsku. Pobrežný pás Arabského polostrova pri Červenom mori, Kráľovstvo Hidžázu, malo získať nezávislosť. Ďalšie časti Osmanskej ríše pripadli tiež Taliansku, Grécku a Arménii. Rezolúcia bola založená na zásadách obsiahnutých v článku 22. návrhu dohody Spoločenstva národov a rezolúcie zo San Réma podpísanej vedúcimi predstaviteľmi Dohody a spojených síl po Prvej svetovej vojne. Uznesenie bolo s konečnou platnosťou formálne potvrdené aj na zasadnutí Spoločenstva národov 24. júla 1922 a konečne Tureckom akceptované podpísaním podmienok Lausanskej dohody (1923). Medzi hlavné ciele britského mandátu patrila pomoc pri aplikovaní Balfourovej deklarácie, ktorá mala zaručiť zriadenie národnej domoviny pre židovský národ: Článok 2. Mandátna mocnosť bude zodpovedná za postavenie krajiny do takých politických, administratívnych a ekonomických podmienok, ktoré zaistia založenie židovskej národnej domoviny, ako je uvedené v preambule, a rozvoj autonómnych inštitúcií, a tiež zabezpečí občianske a náboženské práva všetkých obyvateľov Palestíny bez ohľadu na rasu a náboženstvo.


Fašodská kríza

Context: Náčrt udalostí Briti mali v Afrike sen o úplnom severojužnom spojení svojich afrických kolónií, a to prostredníctvom transafrickej železnice Káhira - Kapské Mesto (jej myšlienkovým otcom bol Cecil Rhodes). Táto predstava sa však prelínala so záujmami druhej silnej koloniálnej ríše v oblasti - Francúzska, ktoré chcelo obdobným spôsobom prepojiť svoje africké kolónie od Senegalu na západnom pobreží Afriky až po Francúzske Somálsko (dnes Džibutsko) na pobreží Červeného mora. Obidve ambície sa pretli v sudánskom mestečku Fašoda (dnes Kodok ) na Bielom Níle, do ktorého dorazila v júli 1898 francúzska výprava pod vedením kapitána Jean-Baptiste Marchanda. Briti na území severného Sudánu pôsobili už dlhšiu dobu, keď sa im krátko predtým podarilo zničiť ríšu Mahdího a po bitke pri Omdurmane a následnom dobytí Chartúmu sa presunuli pod velením generála Herberta Kitchenera v septembri 1898 do Fašody. Od tejto chvíle počas ďalších dvoch mesiacov boli vzájomné britsko-francúzske vzťahy zmrazené. Londýn žiadal, aby francúzsky oddiel opustil fašodskú oblasť. Francúzskemu vedeniu v tých časoch komplikovala situáciu vnútropolitická kríza okolo Dreyfusovej aféry a ani spojenecká Ruská ríša nemalo najmenšie pochopenie pre koloniálne dobrodružstvo v Afrike, a tak novembra 1898 Marchandovi muži dostali príkaz stiahnuť sa z pozícií. Definitívnu bodku za sporom dala zmluva z 21. marca 1899, v ktorej Francúzsko uznáva povodie horného Nílu za sféru britského vplyvu. Fašodská kríza bola najvážnejšou britsko-francúzskou roztržkou v druhej polovici 19. storočia a jej výsledkom bolo francúzske poníženie. Takisto ukázala limity francúzskej zahraničnej politiky a zakrátko potom sa Francúzsko realisticky rozhodla pre kooperatívny rámec vzťahov so svojimi susedmi. Urovnanie vzťahov medzi Francúzskom a Veľkou Britániou umožnilo neskoršie uzavretie tzv. srdečnej dohody.


Londýnsky dohovor (1840)

Context: Introduction Súbor:Roberts&Haghe Interview with the Viceroy of Egypt at his palace at Alexandria.jpg|náhľad|Zástupca Muhammada Alího pašu rokuje s Angličanmi Londýnsky dohovor alebo Londýnska zmluva z roku 1840 (úradne po ang. Convention for the Pacification of the Levant , doslovný preklad: Konvencia o obnovení mieru v Levante ) bola medzinárodná zmluva podpísaná 15. júla 1840. Zmluvu podpísali vtedajšie mocnosti Spojené kráľovstvo, Habsburská ríša, Prusko a Rusko. Jej účelom bola garancia územnej celistvosti Osmanskej ríše. Zmluva pomohla vyriešiť osmanské nezhody s egyptským správcom Muhammadom Alím, ktorý vládol relatívne samostatne a mocensky vystupoval proti svojmu pánovi – Osmanskej ríši.


Jaltská konferencia

Context: Body:  Bola podpísaná takzvaná Deklarácia o slobodnej Európe , v ktorej sa USA, ZSSR a Spojené kráľovstvo zaviazali, že nechajú na oslobodených európskych územiach prebehnúť demokratické voľby. Zároveň sa mocnosti zaviazali pomáhať národom oslobodeným od nacistov riešiť demokraticky ich politické a hospodárske problémy. Ako miesto konferencie, kde mala byť založená celosvetová Organizácia Spojených národov, bolo navrhnuté San Francisco a konferencia sa mala konať v apríli 1945. Už v Jalte sa diskutovalo o štruktúre navrhovanej organizácie a dohodlo sa na existencii Bezpečnostnej rady OSN. USA a Spojené kráľovstvo sa oproti pôvodnej Stalinovej požiadavke na samostatný hlas každej zväzovej republiky zhodli na podpore samostatného hlasu Ukrajiny a Bieloruska. Dohodla sa demilitarizácia a odzbrojenie Nemecka. Krajina mala byť, na rozdiel od pôvodného spojeneckého plánu, ktorý počítal s jej rozdelením na niekoľko samostatných štátov, rozdelená do štyroch zón, ktoré by boli spravované Spojenými štátmi, ZSSR a Spojeným kráľovstvom. Posledná zóna bola na britský nátlak vymedzená Francúzsku, ktoré tým získalo aj miesto v Kontrolnej komisii. Východná časť Nemecka mala pripadnúť Poľsku a Sovietskemu zväzu. Obyvateľstvo nemeckej národnosti (cca. 15 miliónov) malo byť z týchto území odsunuté na západ. Štátnici sa ďalej zhodli na reparáciách, ktoré malo Nemecko platiť ako náhradu za straty spôsobené vojnou. Časť reparácií mala byť uhradená formou tovaru (tiež strojov, lodí, akcií v nemeckých spoločnostiach). USA a ZSSR sa zhodli na celkovej sume 22 miliárd dolárov, z čoho malo 50% pripadnúť Sovietom. Briti boli presvedčení, že konečnú sumu bude možno stanoviť až po ukončení vojnových operácií, preto mal byť sovietsko-americký návrh predložený Reparačnej komisii. Naopak nedošlo k zhode o vojnových zločinoch a riešenie tohto problému bolo odložené. V Poľsku mala vzniknúť demokratická dočasná vláda, v ktorej by mal zastúpenie aj nekomunistický odboj a zástupcovia londýnskej exilovej vlády. Toto rozhodnutie bolo porážkou Britov a Američanov, pretože prakticky znamenalo len doplnenie bábkovej Lublinskej vlády, riadenej z Kremľa. Pôvodnú požiadavku na odvolanie tejto vlády sa u Stalina nepodarilo presadiť. V Juhoslávii bola podporená dohoda medzi Titom a Šubašićom, ktorá prakticky zlúčila komunistickú a exilovú vládu. Sovieti súhlasili vyhlásiť vojnu Japonsku najneskôr do troch mesiacov. Mali za to získať Sachalin a ostrovy k nemu priľahlé, Kurilské ostrovy, ďalej nájom prístavu Port Arthur, výsadné práva v prístave Dairen a mimoriadne práva na užívanie Východočínskej a Juhomandžuskej železnice. Rozhodnutie o taliansko-juhoslovanskej a taliansko-rakúskej hranici bolo odložené rovnako ako rozhodnutie ohľadom juhoslovansko-bulharských vzťahov, Rumunska, Iránu a montreuxskej konvencii. Časť dohôd bola tajná, napríklad so samostatným zastúpením Ukrajiny a Bieloruska v OSN sa verejnosť zoznámila až na konci vojny, Dohoda troch veľmocí o otázkach Ďalekého východu bola zverejnená až v roku 1946 a dokonca aj Truman, v čase Jalty Rooseveltov viceprezident, sa o jej existencii dozvedel až po nástupe do úradu.


Sykesova-Picotova dohoda

Context: Introduction Sféry vplyvu Veľkej Británie (červeno) a Francúzska (modro) zriadené dohodou Sykesova-Picotova dohoda bola dohoda, ktorá predstavovala tajný plán Francúzska a Veľkej Británie, ktoré ho podpísali, so súhlasom Ruskej ríše, na rozdelenie sféry vplyvu v teritóriu Osmanskej ríše po ukončení prvej svetovej vojny. Bola podpísaná 16. mája 1916 bez toho, aby zvažovala prípadné poverenie vo forme mandátu od budúcej Spoločnosti národov. Dohoda nesie názov po svojich signatároch, za Francúzsko tak urobil diplomat François Georges-Picot, za Veľkú Britániu Sir Mark Sykes.


1970

Context: Referencie <!-- Bol absolutne zásadný rozdiel medzi vylúčením a vyškrtnutím zo strany najmä pokiaľ išlo o ich následky. Vylúčenie znamenalo ortieľ nad takouto osobou, stratu zamestnania  atď. kým vyškrtnutie znamenalo iba stratu členstva. Nemožno teda hovoriť o 300 tisíc osobách en bloc D.S., jeden z vylúčených). --> 1970


Balfourova deklarácia

Context: Slovenské znenie deklarácie Ministerstvo zahraničia 2. november, 1917 Drahý Lord Rothschild, Je mi veľkou cťou Vám v mene vlády Jeho Veličenstva oznámiť nasledujúcu deklaráciu, vyjadrujúcu náklonnosť s židovskými sionistickými plánmi, ktoré boli predložené kabinetu na schválenie a odsúhlasené. Vláda Jeho Veličenstva vzhliada s priazňou na ustanovenie židovskej národnej domoviny v Palestíne a vynaloží všetky prostriedky na dosiahnutie tohoto cieľa za predpokladu, že nebude podniknuté nič, čo by ohrozilo občianske a náboženské práva existujúcich nežidovských skupín obyvateľstva v Palestíne, alebo práva a politický status Židov v ktorejkoľvek inej krajine. Budem Vám vďačný, keď s obsahom tejto deklarácie oboznámite Sionistickú federáciu. S úctou Arthur James Balfour


Židovský kódex

Context: Protesty Proti nariadeniu protestovali v protestnom Memorande slovenskí biskupi v októbri 1941. Podobne Vatikán v nóte odovzdanej veľvyslancovi Karolovi Sidorovi 12. novembera 1941 nariadenie hodnotí ako „rasové zákony, ktoré obsahujú nariadenia priamo protiviace sa katolíckym princípom...“.


Britsko-iracká vojna

Context: Pomoc z Nemecka Nadšený Hitler vyslal na žiadosť povstalcov okamžite leteckú pomoc, tzv. Komando Junck. Pomoc bola však príliš slabá na to, aby pomohla, ďalej bola zorganizovaná príliš narýchlo a okrem toho ju postihlo viacero neštastí.


Context: Vznik a činnosť Za účelom britsko-americkej spolupráce pri využívaní exportných prebytkov, ktoré sa hromadili v britských zámorských odbytiskách v dôsledku spojeneckej blokády, na povojnovú obnovu bol v roku 1940 založený Medzirezortný výbor (angl. Interdepartmental Committee ) vedený Sirom Frederickom Leithom-Rossom. Dôležitú úlohu zohral práve predseda výboru, F. Leith-Ross, ktorý s podporou Johna Maynarda Keynesa počas svojej návštevy Washingtonu, D.C. na jar 1941 inicioval kvantifikovať odhadovaný potrebný rozsah povojnovej obnovy v európskych štátoch v prvých šiestich mesiacov po oslobodení. Na rokovaní spojeneckých vlád 24. septembra 1941 v St. James’s Park sa delegáti Belgicka, ČSR, Grécka, Luxemburska, Holandska, Nórska, Poľska, ZSSR, Juhoslávie, Slobodného Francúzska a Spojeného kráľovstva zhodli na tom, že britská vláda vytvorí orgán, ktorý sa bude danou problematikou zaoberať. Tým vznikol Medzispojenecký výbor pre povojnovú prvú pomoc Európe, ktorému mali exilové vlády sprostredkovať svoje odhady potrebného objemu povojnovej pomoci na svojich územiach. Tento krok prijal s výhradami ZSSR, nesúhlasiac s tým, aby výbor založila britská vláda. Sovietsky delegát preto navrhoval zriadiť medzinárodný orgán na princípe rovnoprávneho zastúpenia všetkých vlád. Hoci predseda výboru ubezpečil sovietsku stranu o tom, že ich požiadavkám môže byť vyhovené, ZSSR nedelegoval svojho zástupcu do výboru ani nedodal svoje odhady (avšak kópie zápisníc z rokovaní výboru boli doručované veľvyslanectvu ZSSR v Londýne). Ako uvádzajú kanadskí historici Susan Armstrongová-Reidová a David Murray: „Sovieti sa obávali toho, že britský predseda, britský sekretariát a delegáti exilových vlád v Londýne umožnia, aby bol novovytvorený výbor ponechaní britskej dominancii.“ Ďalším dôležitým negatívnym faktorom bola skutočnosť, že výbor nedisponoval vlastnými fondmi – rokovania o hospodárskej pomoci sa tak viedli na bilaterálnej úrovni medzi exilovými vládami a vládami poskytujúcimi pomoc. Do júna 1943 výbor vypracoval odhady pre Belgicko, Luxemburg, ČSR, Grécko, Holandsko, Nórsko, Poľsko, Juhosláviu a Francúzsko. Po založení UNRRA bol výbor nahradený Výborom Rady pre Európu (angl. The Committee of the Council for Europe ) UNRRA.


Charta Spojených národov

Context: Preambula Úvodný text preambuly Charty OSN v slovenskom preklade: My, ľud Spojených národov, odhodlaný uchrániť budúce pokolenia pred metlou vojny, ktorá dvakrát v priebehu nášho života priniesla ľudstvu nevysloviteľné strasti, potvrdiť vieru v základné práva, v dôstojnosť a hodnotu ľudskej osobnosti, v rovnaké práva mužov a žien i národov veľkých a malých, vytvoriť pomery, v ktorých možno zachovať spravodlivosť a úctu k záväzkom vyplývajúcim zo zmlúv a iných prameňov medzinárodného práva, podporovať sociálny pokrok a zlepšovať životnú úroveň vo väčšej slobode a pre tento cieľ pestovať znášanlivosť a žiť spolu navzájom v mieri ako dobrí susedia, zjednotiť svoje sily pre zachovanie medzinárodného mieru a bezpečnosti, prijať zásady a zaviesť metódy zaručujúce, že sa ozbrojené sily budú používať len v spoločnom záujme a používať medzinárodný mechanizmus na podporu hospodárskeho a sociálneho povznesenia všetkých národov, rozhodli sme sa zjednotiť svoje úsilie, aby sme dosiahli tieto ciele. Preto sa naše vlády prostredníctvom svojich zástupcov, ktorí sa zhromaždili v meste San Franciscu a predložili svoje plné moci v dobrej a náležitej forme, dohodli na tejto Charte Spojených národov a zriaďujú týmto medzinárodnú organizáciu nazvanú Organizácia Spojených národov.


Context: Historický koflikt Súbor:Churchill portrait NYP 45063.jpg|náhľad| „...v predstihu pripravíme dodávky potravín ktorejkoľvek časti zotročeného územia, aby jej boli doručené po tom, čo bude úplne očistená od nemeckých vojsk a znovuzíska skutočnú slobodu.“ (Winston Churchill, 20. august 1940) Prípravy Spojeného kráľovstva na obnovu vojnou postihnutých oblastí v Európe začali dva mesiace po obsadení Francúzska Nemeckom (bitka o Francúzsko). 20. augusta 1940 Winston Churchill v dolnej snemovni parlamentu prisľúbil materiálnu pomoc oslobodeným územiam. Ako konštatuje anglický historik Ben Shephard, účelom Churchillovho prejavu bolo umlčať hlasy kritizujúce britskú politiku blokády Nemecka (ako aj ním okupovaných krajín), čo bola jedna z posledných účinných „zbraní“ po páde Francúzska. Predstavitelia londýnskych exilových vlád sa totiž obávali, že v dôsledku blokády budú trpieť ich obyvatelia a verejná mienka v okupovaných štátoch sa tak prikloní na stranu Nemecka. Ďalším dôležitým determinantom bola aktivita humanitárnych skupín v Spojených štátoch vedených bývalým prezidentom Herbertom Hooverom, ktoré volali po čiastočnom uvoľnení blokády. Spojené kráľovstvo, ktoré samotné oplývalo problémami so zásobovaním, tak bolo – v snahe ubrániť svoju politiku blokády Európy na medzinárodnom fóre – nútené zaoberať sa plánmi na povojnovú obnovu európskych štátov už od roku 1940. Nešlo ale len o krátkodobú stratégiu – spojenci vnímali otázku povojnovej hospodárskej pomoci ako dôležitý nástroj na prekonanie ťažkostí transformácie národných ekonomík z vojnovej produkcie na mierovú. V dlhodobejšom časovom horizonte išlo o podporu rozvoja medzinárodného obchodu.


Rezolúcia Valného zhromaždenia OSN č. 68/262

Context: Introduction  Rezolúcia A/RES/68/262 Organizácie spojených národov , rezolúcie Valného zhromaždenia Organizácie spojených národov titulovaná «Územná celistvosť Ukrajiny» . Bezprostrednou príčinou tohto uznesenia bola anexia Ruska v Kryme. Rezolúcia uznáva Krym a Sevastopoľ v rámci medzinárodných hraníc Ukrajiny a odmieta platnosť krymského referenda z roku 2014. Tento dokument podporilo 27. marca 2014 100 členských štátov OSN (proti - 11, sa hlasovania zdržali - 58). Rezolúcia bola pripravená Kanadou, Kostarikou, Nemeckom, Litvou, Poľskom a Ukrajinou.


Oto Herman

Context: Rodina Narodil sa na Slovensku v rodine Karpatských Nemcov: otec MUDr. Karol Herman matka Františka rod. Ganzstuck-Hammersbergová manželka Kamila, rodená Borosniová.


Bernhard

Context: Pozri aj  Bernhardt Bernard


Adolf Born

Context: Introduction  Adolf Born ( 12. jún 1930, České Velenice† 22. máj 2016, Praha) bol český maliar, kresliar, ilustrátor, animátor, karikaturista a kostýmový výtvarník. Bol známy svojimi monarchistickými postojmi.


Andrej Hermann

Context: Introduction  Andrej Hermann ( 28. február 1693, Banská Bystrica - † 11. máj 1764, Bratislava) bol lekár.


Bernhardt

Context: Pozri aj  Bernhard Bernard


Daniel Brossman

Context: Introduction  Daniel Brossman ( Slovensko) bol pedagóg.


Miroslav Brozman

Context: Introduction  Miroslav Brozman ( 16. október 1920 Brezno – † 22. apríl 1993 Bratislava) bol lekár-patológ, vysokoškolský pedagóg. Jeho otec Samuel Brozman, jeho matka Irena rod. Brečková.


Borík

Context: Známi nositelia  Vladislav Borík, slovenský politik (SMER)


František Milan Borský

Context: Introduction  František Milan Borský ( 6. február 1889, Prievaly† 24. november 1986, Nitra) bol slovenský vojak, brigádny generál, generálmajor in memoriam.


Ervín Barta

Context: Introduction  Ervín Barta ( 30. marec 1929 Ľubietová - † 31. júl 1991 Bratislava) bol slovenský lekár, fyziológ a vysokoškolský pedagóg.


Jozef Karol Hell

Context: Rodina  otec Matej Kornel Hell brat Maximilián Hell


František Milan Borský

Context: Životopis František Milan Borský sa narodil v Sandorfe (dnešné Prievaly) v židovskej rodine Ignácovi a Antónii Bergerovým ako Žigmund Berger. Kvôli protižidovským náladám a opatreniam prestúpil 27. apríla 1938 k Cirkvi československej a od 1. mája 1939 k slovenskej Evanjelickej cirkvi. V roku 1938 si oficiálne zmenila celá rodina Bergerová svoje priezvisko na Borský. Žigmund si zmenil meno na František Milan. Na konci prvej svetovej vojny sa jej aktívne zúčastnil na talianskom a francúzskom fronte. Po vzniku ČSR slúžil v Miloviciach, Petržalke, Jozefove, Plzni. Po vzniku Slovenského štátu pôsobil na MNO v Bratislave. Pre židovský pôvod ho v roku 1942 prepustili z armády. Zaradili ho do pracovnej povinnosti v kategórii robotník-žid. Pracoval ako traťový robotník v Prešove. "Na príhovor ministra obrany generála Čatloša u okresného náčelníka dr. Aladára Ondrejkoviča a jeho švagra hlavného radcu MV Dr. Karola Reindla bol rodák z obce Sandorf, bývalý pplk. gšt. František Borský (Zigmund Berger) od apríla 1943 zamestnaný ako účtovník na Štátnom pozemkovom úrade v Piešťanoch, kde bol Hlavným notárskym tajomníkom Vojtech Ondrejkovič". Po vyhlásení SNP bol príslušníkom 1. čs. partizánskej brigády M. R. Štefánika. Po potlačení povstania prešiel do Považského Inovca, kde v okolí Piešťan zorganizoval odbojovú skupinu Považský prápor slobody . Po skončení druhej svetovej vojny bol veliteľom Železničného traťového veliteľstva v Bratislave, neskôr pôsobil na MNO v Prahe. V roku 1950, po komunistickom prevrate v roku 1948, keď prevládali u vládnucej KSČ protižidovské nálady, bol preradený do výslužby, a to na základe zdravotného vyšetrenia. Zomrel 24. novembra 1986 v Nitre.


Ivan Bortel

Context: Introduction  Ivan Bortel ( 15. september 1943, Horná Lehota – † 18. máj 1970, Llanganuco Peru) bol slovenský horolezec, strojný inžinier. Jeho otec Ľudovít Bortel, jeho matka Viera rod. Kusá.


Martin Bormann

Context: Introduction  Martin Bormann ( 17. jún 1900, Wegeleben pri Halberstadte – † 2. máj 1945, Berlín) bol nemecký politik, člen a vysoký predstaviteľ nacistickej strany NSDAP - vedúci straníckej kancelárie, ríšsky minister, osobný tajomník a blízky spolupracovník Adolfa Hitlera, jeden z najmocnejších mužov Tretej ríše a vojnový zločinec. Po druhej svetovej vojne zmizol a nikto nevedel čo sa s ním stalo, preto bol v Norimberskom procese, ktorý sa zaoberal nacistickými vojnovými zločinmi odsúdený v neprítomnosti na trest smrti obesením. Dlhé roky sa šírili fámy, že sa mu podarilo utiecť do zahraničia. Jeho telo bolo objavené až v roku 1972 počas stavebných prác v Berlíne a zistilo sa, že umrel ešte v roku 1945, keď sa pokúšal o útek z Berlína pred blížiacou sa sovietskou Červenou armádou.


České Velenice

Context: Osobnosti  Adolf Born - ilustrátor, karikaturista


Erik Weissmann

Context: Introduction  Erik Weissmann ( 27. máj 1978, Bratislava) je bývalý slovenský hokejový útočník.


Alojz Ballay

Context: Po návrate do ČSR, ešte v roku 1945 podal prihlášku do čs. armády, pričom bol komisiou SNR pre prijímanie dôstojníkov a rotmajstrov slov. národnosti do čs. armády prijatý. Neskôr, na základe nátlaku OBZ bolo z dôvodu údajnej „štátnej a politickej nespoľahlivosti“ rozhodnutie o prijatí do čs. armády zrušené. V roku 1946 opätovne podal prihlášku do čs. armády, ale prijatý už nebol, boli mu zrušené všetky povýšenia z obdobia 1. SR a ku dňu 1. novembra 1949 bol preložený do výslužby. Neskôr mu bola nedôvodne odňatá aj hodnosť štábneho kapitána.


Štefan Suroviak

Context: Po roku 1945 V apríli 1945 bol ako „kolaborant“ zo železníc prepustený. V rámci retribučného súdnictva bol za svoju činnosť v rokoch 19381945 odsúdený na 8 rokov odňatia slobody a konfiškáciu celého majetku.


Jozef Gabčík

Context: Život  Mladosť Narodil sa 8. apríla 1912 v Poluvsí (dnes mestská časť Rajeckých Teplíc). Otec Ferdinand bol robotník, ktorý cestoval za prácou do USA a Argentíny, matka Mária, rodená Baránková bola ženou v domácnosti. Mal dvoch bratov a sestru. Po absolvovaní obecnej a meštianskej školy v Rajeckých Tepliciach odišiel asi ako 15 ročný do Čiech. Žil v Kostelci Nad Vltavou v rodine miestneho kováča J. Kunikeho, kde sa pred rokom 1932 vyučil za kováča a zámočníka. Podľa školských záznamov z roku 1927 absolvoval v neďalekej obci Kovářov dva roky pokračovacej obchodnej školy. Vojenská služba Na základnú vojenskú službu nastúpil 1. októbra 1932 do pechotného pluku 14 v Košiciach. Absolvoval poddôstojnícku školu v Prešove s veľmi dobrým prospechom. Dosiahol hodnosť desiatnika a po skončení prezenčnej služby v roku 1934 pokračoval na vlastnú žiadosť ako ďalejslúžiaci poddôstojník a bol povýšený na čatára. V roku 1937 dokončil svoj vojenský záväzok a nastúpil ako civilný zamestnanec do vojenskej továrne na výrobu bojových plynov v Žiline. Po nehode, keď sa nadýchal bojových plynov, bol preložený do skladu v Trenčíne. Vojak v exile Pred prevzatím skladu bojových látok nemeckou armádou poškodil prepravné zásobníky. Pred hroziacim zatknutím za sabotáž 4. až 6. júna 1939 ušiel ilegálne do Poľska. V Krakove vstúpil do česko-slovenského vojska. Tu sa zoznámil s Janom Kubišom. Spoločne s ním odplával v júli 1939 do Francúzska, kde sa zaviazali slúžiť v Cudzineckej légii. Nastúpili k 1. pluku v Sidi bel Abbès a 26. septembra 1939 v Agde sa zaradili do vznikajúcej československej zahraničnej armády vo Francúzsku. Gabčík bol zaradený ako zástupca veliteľa guľometnej čaty 1. pešieho pluku. 29. decembra 1939 bol povýšený na čatára a zúčastnil sa bojov o Francúzsko. Po porážke Francúzska bol 12. júla 1940 evakuovaný do Spojeného kráľovstva, kde požiadal o preradenie k letectvu. Od 2. do 22. februára 1941 absolvoval kurz pre rotmajstrov a bol povýšený na rotmajstra. Na základe odporúčania pplk. Barovského bol zaradený do výcviku pre plnenie úloh zvláštneho určenia a stal sa jedným z prvých ôsmich absolventov kurzu útočného boja v Škótsku a to už pravdepodobne ako člen jednotky špeciálnych operácií, ktorá mala predovšetkým vykonávať špionáž a sabotáže na nepriateľskom území. Operácia Anthropoid Po špeciálnom výsadkárskom a spravodajskom výcviku bol v noci z 28. na 29. decembra 1941 s členmi skupiny Silver A a Silver B (ktoré mali rôzne úlohy) lietadlom Royal Air Force Handley Page Halifax 138. perute o 22:00 vysadený 10 km od Prahy na území protektorátu Čechy a Morava. Jeho úlohou bolo vykonať operáciu Anthropoid – atentát na zastupujúceho ríšskeho protektora Reinharda Heydricha. 27. mája 1942 o 10:30 sa Heydrich viezol zo svojho sídla na zámku v Panenských Břežanoch na Hradčany. Gabčík a Kubiš čakali na Kirchmayerovej ulici (dnešná Zenklova) pri zastávke električiek asi 250 metrov od nemocnice Bulovka (Praha 8-Libeň) smerom na Thomayerove sady. Valčík stál asi 100 metrov severne a mal ich upozorniť, keď sa auto priblíži. Aby nedošlo k poškodeniu aktovky, ktorú Heydrich viezol a ktorá pravdepodobne obsahovala dôležité dokumenty, mal atentát uskutočniť Gabčík streľbou zo samopalu Sten. Heydrichov Mercedes-Benz 320 v zákrute spomalil a Gabčík sa mu postavil do cesty, avšak jeho samopal sa zasekol, čo potvrdzuje koncept policajnej správy z vyšetrovania, objavený až v roku 2015, ktorý uvádza, že nájdený samopal mal vzpriečený prvý náboj. Najprv sa špekulovalo, že Gabčík, ktorý ho skladal pod plášťom priamo na ulici pred atentátom, mohol pri jeho kompletizácii urobiť chybu, napriek tomu, že ho predtým starostlivo skontroloval. Podľa súčasného nemeckého zbrojného experta Ulricha Wegenera bola táto zbraň nevhodná na nasadenie špeciálnych jednotiek pre takýto účel. "Ak nebola presne nabitá, často sa zasekávala". K zaseknutiu dochádzalo, keď sa naplnil zásobník plným počtom nábojov, čo vtedy Gabčík ani nemohol vedieť a teraz sa potvrdilo, že išlo o technickú chybu. Heydrich prikázal svojmu šoférovi (Oberscharführer Johannes Klein ), aby automobil zastavil. Mercedes s Heydrichom pritom zastavil priamo pred neďaleko stojacim Kubišom. Keď sa Heydrich postavil a chcel zblízka začať strieľať na Gabčíka z osobnej zbrane, hodil Jan Kubiš vlastnoručne upravený protitankový granát vz. 73 MK1, ktorý explodoval pri pravom zadnom kolese auta. Napriek tomu, že granát neexplodoval v aute, jeho črepiny a časti čalúnenia auta Heydricha zranili. Črepinami však bol zasiahnutý na tvári aj Kubiš. Heydrich vystúpil z auta a začal prenasledovať Gabčíka. Avšak po niekoľkých krokoch v dôsledku vnútorných zranení skolaboval a spadol na zem.. Šoférovi, ktorý sa snažil prenasledovať Kubiša, prikázal, aby išiel za Gabčíkom. Gabčík avšak Kleina pri prestrelke trafil dvakrát z revolveru. Výsadkárom sa podarilo ujsť (Kubiš na bicykli) avšak v presvedčení, že atentát bol neúspešný. Po atentáte Heydrich bol operovaný v nemocnici na Bulovke nemeckými doktormi. Operácia trvala hodinu a prebehla bez komplikácií. Pacient o sedem dní neskôr zomrel v nemocnici na infekciu. Ako odplatu za atentát Hitler považoval zabitie 10 000 Čechov a na parašutistov vypísali odmenu milión ríšskych mariek. Parašutistom sa podarilo ukryť sa vďaka dvom spriazneným rodinám. Celkovo bolo v súvislosti s atentátom uväznených 13 000 ľudí. Pri vyšetrovaní boli obvinení a neskôr vyvraždení ľudia z obcí Lidice a Ležáky. Okno do krypty v chráme sv. Cyrila a Metoda Gabčík s ďalšími šiestimi parašutistami sa ukrýval v krypte chrámu sv. Cyrila a Metoda (Resslova 9a, Praha 2). Ich úkryt vypátralo Gestapo, po tom čo Karel Čurda – jeden z parašutistov, prezradil mená tých, ktorí parašutistom poskytovali pomoc (Čurda dostal odmenu 500 000 ríšskych mariek a v roku 1947 bol popravený za velezradu). 18. júna 1942 o 4:15 obkľúčilo Gestapo kostol. Dovedna siedmi výsadkári sa bránili presile 800 mužov, ak rátame aj úradníkov gestapa. Vydržali sedem hodín. Po priamom boji, v ktorom padli Adolf Opálka aj Josef Bublík, zostal Jan Kubiš ranený v bezvedomí na chóre chrámu (zomrel v sanitke pri prevoze). Nemeckí vojaci prenikli dovnútra a zatlačili ostatných parašutistov do krypty. Po niekoľkých neúspešných pokusoch obsadiť ju, s pomocou pražských hasičov začali do krypty vháňať vodu a dusivé plyny. Po tom čo parašutistom došla munícia, Jozef Gabčík spolu s Jaroslavom Švarcom, Janom Hrubým a Josefom Valčíkom spáchali v krypte chrámu samovraždu, aby sa vyhli zajatiu. Tento čin znamenal veľký posun vo vnímaní udalostí svetovej vojny. Anglicko aj Francúzsko na základe preukázateľného odboja proti fašistom v protektoráte odvolalo podpisy pod predvojnovou Mníchovskou zmluvou, čo po vojne umožnilo vzniknúť Československej republike v pôvodných hraniciach. Zároveň tento hrdinský čin ukázal cestu odboja aj iným krajinám okupovanej Európy.


Ernest Žabkay

Context: Životopis Narodil sa v Žiline v konzervatívnej katolíckej rodine. Študoval na rímskokatolíckej ľudovej škole, neskôr štátnej reálke v Žiline. V roku 1933 ukončil štúdium práva na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave. Tu vstúpil do Spolku socialistických akademikov, ktorý združoval vysokoškolských študentov podporujúcich politiku Komunistickej strany. V rámci tohto spolku začal pracovať aj pre komunistický mesačník DAV. Po ukončení štúdia sa vrátil do Žiliny, kde začal pracovať ako advokátsky koncipient. V Žiline sa začal angažovať v Spolku slovenských akademikov, ktorý taktiež združoval ľavicovo zmýšľajúcich študentov. Na konci roka 1938 po uplynutí päťročnej koncipientskej praxe začal pracovať ako advokát. Počas existencie Slovenského štátu zastupoval na súdoch ľudí, ktorí boli určitým spôsobom poškodzovaní a perzekvovaní vládnucim režimom, vrátane Židov v majetkových a iných veciach. Po vypuknutí Slovenského národného povstania sa prihlásil ako dobrovoľník k partizánskemu oddielu v Kunerade, kde však bol pre zlý zdravotný stav odmietnutý. Po potlačení povstania sa ukrýval na viacerých miestach, aby sa vyhol prevozu do tábora v Ilave. Po oslobodení Slovenska vstúpil do Komunistickej strany. V auguste 1945 mohol znova vykonávať advokátsku prax. Súčasne bol zapísaný do zoznamu obhajcov, ktorí boli oprávnení zastupovať obžalovaných pred Národným súdom a okresnými ľudovými súdmi, ktoré sa mali zaoberať zločinmi režimu z obdobia Slovenského štátu. Z dôvodu, že na súdoch obhajoval bývalých členov HSĽS, bol na konci roka 1945 vylúčený z Komunistickej strany. 22. mája 1946 podpísali sestry a brat Jozefa Tisu splnomocnenie na jeho zastupovanie v prospech JUDr. Žabkaya. Toto následne podpísal aj sám Jozef Tiso. JUDr. Žabkay sa tak stal zvoleným obhajcom obžalovaného Tisu v konaní pred Národným súdom. Bývalého prezidenta v konaní zastupoval spolu s JUDr. Martinom Grečom. Proces sa začal 2. decembra 1946 a odsudzujúci rozsudok bol vynesený 15. apríla 1947. Tiso bol odsúdený na smrť a popravený (obesený) v skorých ranných hodinách 18. apríla 1947 na dvore Justičného paláca v Bratislave. V roku 1947 obhajoval pred Národným súdom aj Eugena Filkorna, katolíckeho kňaza a bývalého poslanca slovenského snemu. Po skončení procesu s Tisom sa JUDr. Žabkay vrátil do Žiliny, kde ďalej pracoval ako advokát. Od začiatku roka 1948 musel JUDr. Žabkay čeliť viacerým pokusom o vylúčenie z organizácii, ktorých bol členom. V roku 1950 bol vylúčený z advokátskej komory. Následne musel začať pracovať ako robotník. Zo zdravotných dôvodov bol ešte v priebehu roka 1950 preradený na administratívnu prácu do Košíc. V roku 1951 bol zo zdravotných dôvodov preradený do Martina a potom do Žiliny, kde znova pracoval ako robotník. V roku 1952 bol v rámci tzv. Akcie B určený na vysťahovanie zo svojho bytu, čo sa mu však podarilo zvrátiť. Od roku 1954 začal pracovať ako podnikový právnik v ČSAD Žilina, potom v ČSAD Martin. Až do dôchodku pracoval ako podnikový právnik. Zomrel 3. júna 1996 v Žiline.


Jozef Baláži

Context: Športová kariéra: 1932-1954 Všestranne disponovaný športovec – študent a neskôr doktor práv dosiahol viacero čiastkových úspechov v šprintérskych disciplínach, stolnom tenise a v basketbale. Dominantným športom na celý život sa stal futbal. Hral za bratislavské kluby ŠK Mestské závody, 1. ČsŠK Bratislava, P.T.E. Bratislava, ŠK VAS Bratislava, OAP Bratislava, ŠK Bratislava a NV Bratislava. V československej lige vybojoval v rokoch 1949-1951 tri majstrovské tituly so Slovanom Bratislava, vtedy pod názvom Sokol Národné výbory Bratislava. Získal i jeden titul v lige Slovenského štátu OAP Bratislava (Oddiel armádnych pretekárov), v roku 1943. Reprezentácia ČSR: za A-mužstvo hral v troch zápasoch (1947), za reprezentačné B-mužstvo nastúpil v siedmich zápasoch. A-mužstvo Slovenského štátu reprezentoval v dvoch zápasoch (1943). V roku 1937 nastúpil v jednom zápase ako jediný Slovák za ČSR dorasteneckú reprezentáciu v Budapešti. V lige odohral Jozef Baláži 217 zápasov, dal 72 gólov. Za celú bohatú futbalovú kariéru bol vylúčený len jedenkrát. Futbalovú prezývku „Balšan“ JUDr. J. Balážimu „ušil“ tréner Leopold Šťastný, pretože pohybmi pripomínal vtedajšieho čs. rekordéra v chôdzi. JUDr. Jozef Baláži bol mimoriadne nadaný športovec, ktorý takmer denne bojoval na troch športoviskách.


Štefan Havlík

Context: Životopis Ev. kaplán, neskôr kňaz v Degeši, dnes Rastislavice a v Betliari. Príslušník Slovenskej armády na Ukrajine, pridelený k pešiemu pluku 101 Zaisťovacej divízie v mestečku Jelsk, odtiaľ preložený s divíziou do Talianska, potom na Slovensko. Člen RONV v Dobšinej. Počas SNP uvoľnený pre prácu v civilnom živote. Po maturite v Skalici študoval v Bratislave, v Montpellier vo Francúzsku a v Ženeve. Do odbojovej činnosti bol zapojený od roku 1940. V tom čase bol Slovenským štátom stíhaný za zločin zrady štátneho tajomstva pretože pomáhal utečencom z Čiech a SLovenska. Od roku 1942 bol evanjelickým farárom v Betliari. Od začiatku až do konca roku 1943 bol v činnej vojenskej službe na Ukrajine, v Bielorusku a v Taliansku. Na Ukrajine sa spriatelil s kapitánom Jánom Nálepkom. Spolu sa pričinil o zblíženie našich vojakov s tamojším obyvateľstvom, ale aj o zblíženie s ukrajinskými, a neskôr, s bieloruskými partizánmi. V tom istom duchu pokračoval aj v Taliansku. Keď už bol doma, prišli za ním začiatkom mája 1944 dvaja partizáni v uniformách slovenskej armády. Žiadali ho, aby im bol nápomocný pri získavaní mladých ľudí do partizánskych jednotiek. Dohodli sa na spôsobe, ako sa každý preukáže, keď sa bude hlásiť u partizánov. Každý mal dostať od p. Havlíka lístok s fingovaným textom i podpisom. Len ten, kto sa preukáže takýmto lístkom mal poskytovať záruku, že je spoľahlivý. Po vyhlásení mobilizácie, začiatkom septembra 1944, šiel peši cez Revúcu a Tisovec, a tiež vlakom do Banskej Bystrice a hlásil sa tam na veliteľstve pozemného vojska v uniforme, ktorú mal doma po návrate z Talianska. Na vojenskom veliteľstve v Banskej Bystrici boli oboznámení s jeho činnosťou, a tak ho z armády uvoľnili pre politicko-organizačnú prácu v civilnom živote. Keď sa v Betliari založil Revolučný národný výbor, stal sa p. Havlík jeho tajomníkom. V polovici septembra bol kooptovaný za člena Revolučného okresného národného výboru v Dobšinej. Pribudli mu tým ďalšie povinnosti pri zabezpečovaní obrany Slanskej doliny proti útoku z Rožňavy. Po obsadení Betliara Nemcami ho vyšetrovali v Rožňave. O jeho činnosti mali Nemci podrobné správy, ktoré im dodala špiónka, pohybujúca sa počas SNP v Betliari. Takto sa mu „odvďačila“ za to, že jej zachránil život, keď ju mala zlikvidovať hliadka, vyslaná z Banskej Bystrice, kde vedeli o jej činnosti. Prialo mu aj šťastie, keď došlo k zmene vyšetrovateľa. Stal sa ním nemecký dôstojník, ktorý predtým slúžil vo Francúzsku. Keď tento zistil, že p. Havlík hovorí dobre po francúzsky, začal s ním aj on hovoriť touto rečou a neskôr ho pustil z väzby. Po oslobodení ho Slovenská národná rada so sídlom v Košiciach menovala za vládneho splnomocnenca pre Rožňavu. Čo v tom čase znamenalo, že bol najvyšším predstaviteľom mesta. V tejto funkcii, v súčinnosti s ďalšími spolupracovníkmi, sa mu podarilo mesto konsolidovať a odovzdať ho v septembri 1945 novovytvorenej správnej komisii, na čele s jej predsedom Jánom Miklóšikom, školským inšpektorom, rodákom z Betliara. Vedľa funkcie vládneho zmocnenca, učil tiež na gymnáziu niektoré predmety, pretože slovenských profesorov bol nedostatok. Bol tiež správcom kaštieľa v Betliari. Až do roku 1952 bol evanjelickým farárom v Betliari. Bol nositeľom viacerých vyznamenaní. Z nich najviac si cenil to, ktoré mu osobne odovzdal minister národnej obrany, generál Ludvík Svoboda. V roku 1945 bol poverený ochranou historických a umeleckých pamiatok v Rožňave a okolí. Z titulu svojej funkcie mal na starosti ochranu zbierok hradu Krásna Hôrka a mauzólea v Krásnohorskom Podhradí, ako aj Baníckeho múzea v Rožňave. Jeho úlohou bolo podávať správy o stave jemu zverených objektov a ich zbierok, starať sa o spravovaný majetok a sebestačnosť finančného hospodárenia. V roku 1953 bol krivo obvinený z trestného činu rozkrádania majetku - konkrétne z krádeže cenností zo zámku Betliar. Bez riadneho súdneho procesu ho zatkli a strávil 5 rokov v rôznych väzniciach v Československu. Neskôr mu zakázali vykonávať činnosť kňaza, jeho manželka sa musela vzdať povolania učiteľky. Pracoval ako robotník v pekárňach a vďaka vynikajúcim znalostiam nemeckého a francúzskeho jazyka neskôr ako sprievodca cestovej kancelárie Tatratour. Počas jeho života nikdy nebol rehabilitovaný, dostal akurát ospravedlňujúci list že sa jednalo o "omyl". V roku 1968 bol členom Miestneho odboru MS v Banskej Bystrici. Dňa 29. mája 2018 mu bola pri príležitosti Medzinárodného dňa múzeí v kaštieli Betliar odhalená pamätná tabuľa. Vďaka Havlíkovi je kaštieľ Betliar jediným kaštieľom na Slovensku, v ktorom sa zachránili pôvodné zbierky pred pustošením. Vďaka tomu sa stal unikátom a jednou z najnavštevovanejších slovenských pamiatok. Na dôchodku žil v Banskej Bystrici, kde aj zomrel.


Ján Balciar

Context: Introduction Generál Ing. Ján Balciar ( 22. júl 1963, Rimavská Sobota) je slovenský generál. V roku 2003 bol po ukončení služby v Policajnom zbore, prijatý do služobného pomeru profesionálneho vojaka Ozbrojených síl SR s vyčlenením na plnenie úloh v organizačných zložkách Vojenského spravodajstva na Ministerstve obrany SR.


Alojz Ballay

Context: Introduction  Alojz Ballay ( 25. február 1905, Považská Bystrica - † 23. február 1982, Bratislava) bol vojak, dôstojník československej armády, neskôr vysoký dôstojník generálneho štábu a príslušník slovenskej brannej moci, vysokoškolský vojenský pedagóg, veliteľ Vzdušných zbraní slovenskej brannej moci, Pseudonym: A.B.


Rad Ľudovíta Štúra

Context: Držitelia Radu Ľudovíta Štúra, III. trieda – vojenské <ref name="Kováč"/><ref name="Schuster 3"/>  Štefan Droždiak, kapitán vo výslužbe, 1996 Július Humaj, generálporučík, 1998 Ján Husák, generál, 2000 Ľubomír Orság, plukovník,in memoriam, 2002


Michal Baluďanský

Context: Introduction Erb Michala Baluďanského Michal Baluďanský ( 7. október 1769, Vyšná Olšava, Slovensko – † 15. apríl 1847, Sankt Peterburg, Rusko) bol ruský univerzitný profesor, ekonóm – národohospodár, právnik, štátny činiteľ, zakladateľ a prvý rektor Sankt-Peterburskej univerzity. Tabuľa Michalovi Baluďanskému Pochádzal z rusínskej obce Vyšná Olšava patriacej do Zemplínskej župy, v súčasnosti V. Olšava je súčasťou Stropkovského okresu. Narodil sa v rodine gréckokatolíckeho farára. V roku 1777 ako 8-ročný, študuje na gréckokatolíckom gymnáziu, v sídle Zemplínskej župy, v Novom Meste – Sátoraljaújhely. Po skončení gymnázia v roku 1780, dostal štátne štipendium a v rokoch 17831785 študuje na filozofickej fakulte Kráľovskej akadémie práva v Košiciach. Absolvoval ju s vyznamenaním. Právo študoval i vo Viedni. V priebehu dvoch rokov absolvoval štvorročné štúdium na právnickej fakulte (17871789). Od roku 1789 pôsobí ako profesor politických vied a ekonómie v Oradei (Sedmohradsko). Po rigoróznej skúške v roku 1796 získal akademický titul JUDr. v peštianskej univerzite a od roku 1802 pôsobí vo funkcií dekana právnickej fakulty. Ovládal 2 germánske jazyky – angličtinu, nemčinu a dva románske jazyky francúzštinu, taliančinu a taktiež štátny jazyk Uhorska maďarčinu. Bol členom hnutia uhorských jakobínov, tajného jakobínskeho Spolku slobody a rovnosti . Za čo bol prenasledovaný uhorskými úradmi. Jeho prednášky boli prísne cenzurované a zakázané. Na pozvanie ruského cára Alexandra I. v roku 1804 odchádza spolu s manželkou a synom do Ruska, do Sankt Peterburgu. V Rusku na Pedagogickom inštitúte učí politické vedy, najmä ekonómiu. Z poverenia cára Alexandra I., v roku 18131817, stáva sa vychovávateľom jeho dvoch synov, veľkokniežat Mikuláša a Michala. Bol prvým rektorom univerzity v Petrohrade (Sankt Peterburgu) v rokoch 18191821. Ma veľký podiel na demokratizácií vyučovacieho procesu a možností štúdia aj nadaným poddaným. Univerzita pod jeho vedením stáva sa významným centrom vedeckého a kultúrneho života. V roku 1821 bol zbavený funkcie pre liberálne názory, 1835 opäť prednášal na petrohradskej univerzite. Od roku 1824 bol členom zákonodarnej komisie ministerstvá financií a aj hlavným autorom ruského zákonníka Svod zakonov Rossiji (15 zväzkov), tvorcom ruskej právnickej terminológie a právnych noriem pre ministerské úrady. Po nástupe cára Mikuláša I. je vymenovaný za senátora a stáva sa prednostom cárskej kancelárie. Bol v úzkom kontakte s V. Hankom a Pavlom Jozefom Šafárikom, ktorí ho ovplyvnili aj politicky. Má značný podiel na rozvíjaní slovansko-ruských kultúrnych a vedeckých stykov v 20. – 40. rokoch XIX. storočia. V roku 1861 zaslúžil sa o vydanie zákona o zrušení nevoľníctva v Rusku. Na Baluďanského dlho spomínali rodáci z Vyšnej Olšavy, lebo nezabudol na ťažký život svojich rodákov. Vždy bojoval proti tmárstvu a neúcte. Zomrel 3. apríla 1847 v Petrohrade ako ruský šľachtic s erbom, so znamením, rímska číslica „XV", ako spomienka na 15 zväzkov Svodu zakonov Rosiji . Patril medzi teoretikov liberálnej šľachty, na ekonomické podmienky Ruska aplikoval teóriu Adama Smitha. Pochovaný je na monastyrskom cintoríne v Troicko-Sergejevskej prímorskej pustatine. Jeho podobizeň vo forme umeleckého stvárnenia sa nachádza v slávnostnej sále sankt-peterburskej, štátnej univerzity. Z deviatich detí syn Alexander Michailovič (18181897) bol ruským generálom a dcéra Anna Daraganová (18061877) bola ruskou spisovateľkou pre deti.


Július Humaj

Context: Život Narodil sa v Galante. V rokoch 1955 až 1964 navštevoval Základnú deväťročnú školu v Galante. Po absolvovaní strednej všeobecnovzdelávacej školy pokračoval v štúdiu na vojenských školách. V rokoch 1969 – 1971 absolvoval štúdium na Vojenskom učilišti vo Vyškove na Morave. Následne bol prijatý za vojaka z povolania v hodnosti poručík. Do roku 1975 pracoval vo funkciách veliteľa tankovej roty, náčelníka štábu tankového práporu a veliteľa tankového práporu 8. mechanizovaného pluku v Bratislave. V rokoch 1975 – 1978 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii M. F. Frunzeho v Moskve v Moskve. Následne do roku 1983 velil 103. tankovému pluku v Humennom. neskôr absolvoval dvojročný kurz na Vojenskej akadémii v Brne. V rokoch 1983 až 1984 pôsobil v skupine vševojskovej prípravy oddelenia bojovej prípravy na veliteľstve Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Potom do roku 1989 ako zástupca náčelníka oddelenia bojovej prípravy na veliteľstve Východného vojenského okruhu. V rokoch 1989 až 1992 bol menovaný za náčelníka operačného oddelenia – zástupcu náčelníka štábu na veliteľstve Východného vojenského okruhu. Od 1. januára 1992 bol náčelník operačnej správy Vojenského veliteľstva Východ. Toho istého roku bol povýšený do prvej generálskej hodnosti a 20. júla ustanovený do funkcie veliteľa Vojenského veliteľstva Východ. 1. januára 1993 bol poverený funkciou veliteľa Armády Slovenskej republiky v Trenčíne. Od 18. marca do 1. septembra 1994 plnil túto funkciu, následne bol menovaný zástupcom náčelníka Generálneho štábu Armády Slovenskej republiky v Trenčíne. Ovláda ruský jazyk. Je ženatý, má dve deti. Miesta vojenského pôsobenia Bratislava, Humenné, Trenčín, Vyškov, Brno, Moskva


Alexander Ballek

Context: Introduction Ing. Alexander Ballek ( 15. február 1969) je predsedom Štatistického úradu Slovenskej republiky od 24. novembra 2016.


Adolf Weinhold

Context: Vyznamenania a ocenenie V roku 1947 bol vyznamenaný radom SNP I. triedy in memoriam . V Zemianskych Kostoľanoch je po ňom pomenovaná ulica a na budove vojenskej posádky je umiestnená jeho pamätná tabuľa.


Rastislav Ballek

Context: Dielo Spolu s dramaturgom M. Kubranom inscenoval niektoré zabudnuté diela Svetozára Hurbana Vajanského Letiace tiene alebo torzo hry Mikuláša Dohnányho Obchod z Bratislavy . V Divadle SNP v Martine oživil dielo Pustokvet (1997) od Vajanského, Atómy Boha od Gejzu Vámoša (1998) a inscenáciu podľa poviedky Kristíny Royovej Bez Boha (1999). Rôzne kontroverzné udalosti slovenských dejín predstavil uvedením hier Krcheň Nesmrteľný (predloha podľa autorky Eva Maliti-Fraňová , Tiso , Hollyroth , Mojmír II. a Súmrak ríše . V týchto posledných hrách ho zaujala problematika národných a spoločenských hodnôt, hodnôt kultúrneho dedičstva, protichodnosť kapitálu a amorálnosti národa. U Balleka možno vidieť aj inscenácie svetovej klasiky, napríklad Don Juan , Oresteia , Hamlet , Othello , Macbeth , Koniec hry , Nora . Charakteristickými črtami Ballekových uvedení hier je moderný divadelný jazyk, sugestívna obraznosť a morálna výzva k divákovi. Dej hier pôsobí ako zložitá skladačka, ktorá sa postupne mení na zreteľný obraz ako odkaz divákovi. Dielo Rastislava Balleka je inšpirované moderným európskym divadlom hlavne čo sa týka formy. Jeho hry boli uvedené aj v cudzojazyčnej mutácii, napr. v rusínskom a maďarskom jazyku.


Móric Ballagi

Context: Introduction  Móric Ballagi (, rodným menom Móric Bloch ; 18. marec 1815, Inovce – † 1. september 1891, Budapešť) bol uhorský teológ, jazykovedec, kráľovský radca, učiteľ Reformovanej teologickej akadémie v Pešti, sudca rady Dunajského reformovaného cirkevného dištriktu a Peštianskej diecézy, presbyter Reformovanej cirkvi v Budapešti, člen Budapeštianskeho stoličného výboru a prvý židovský člen Maďarskej akadémie vied.


Slavomír Staviarsky

Context: Povýšenie na generála Vláda Slovenskej republiky v decembri 2017 prijala návrh mistra obrany Petra Gajdoša (SNS) na povýšenie plk. gšt. Staviarskeho do generálskej hodnosti. Prezident Andrej Kiska ho povýšil 9. januára 2018. K povýšeniu došlo v spojitosti s plánovanými hodnosťami na konkrétne posty, v prípade Staviarskeho náčelníka Štábu strategického plánovania OS SR.


František Pospíšil (výsadkár)

Context: Zahraničný odboj 26. júna 1939 spoločne so svojím bratrancom Adolfom Opálkom prešiel do Poľska, kde sa dostal do tábora v Malých Bronoviciach. Odtiaľ sa po mori preplavil do Francúzska. Tam podpísal záväzok vstupu do francúzskej cudzineckej légie. V jej radoch slúžil v Sidi Bel Abbés. Po vypuknutí druhej svetovej vojny vstúpil 7. októbra 1939 do česko-slovenskej brannej moci a v radoch 1. pešieho pluku sa zúčastnil obrany Francúzska. 1. januára 1940 bol povýšený na čatára. Po páde Francúzska bol evakuovaný do Anglicka. V Anglicku bol zaradený k 1. pešiemu práporu a 28. októbra 1940 bol povýšený na rotného. V roku 1941 sa prihlásil do programu výcviku na plnenie osobitných úloh. Od 15. augusta do 7. novembra 1941 absolvoval sabotážny výcvik, výcvik výsadkový a kurz priemyselnej sabotáže. Po ďalšom doškoľovacom kurze bol vymenovaný za veliteľa výsadku Bivouac.


Rudolf Pilfousek

Context: V ozbrojených silách Česko-slovenska 1. januára 1919 vstúpil do československej armády, kde pôsobil ako nižší dôstojník batérie, neskôr učiteľ, prednosta oddelení štábu brigády pri delostreleckých jednotkách v Chebe, v Stříbre neskôr v Bratislave, v Plzni, Olomouci, v Spišskej Novej Vsi. Medzitým absolvoval aplikačnú školu delostrelectva v Olomouci, ako aj iné kurzy a od 1. októbra 1929 – do 30. septembra 1932 aj Vysokú školu válečnú v Prahe. V čase septembrovej mobilizácie v roku 1938 pôsobil ako náčelník štábu 6. divízie v Pohořeliciach. 7. októbra 1938 bol na základe Mníchovskej dohody ako príslušník nemeckej národnostnej menšiny prepustený z vojenskej činnej služby bez ponechania dovtedajších hodností (podľa vládneho nariadenia z toho istého dňa).


Alojz Ballay

Context: Životopis Narodil sa v Považskej Bystrici do slovenskej, rímsko-katolíckej rodiny. Jeho otcom bol Antonín Ballay a matka Berta rodená Koláriková. Mladosť Po absolvovaní obecnej školy začal študovať na osemročnom gymnáziu v Trenčíne s vyučovacím jazykom maďarským. Toto platilo v rokoch 1915 až 1918. Gymnaziálne štúdium ukončil maturitou v roku 1923 na rovnakom gymnáziu avšak už s vyučovacím jazykom slovenským. Štúdium na Vojenskej akadémii v Hraniciach V roku 1923 bol riadne odvedený a dňa 1. októbra 1923 nastúpil na výkon vojenskej prezenčnej služby k pešiemu pluku 17 v Trenčíne. Rozhodol sa pre službu dôstojníka z povolania, preto sa prihlásil na Vojenskú akadémiu v Hraniciach ako jeden z mála Slovákov. Na VA študoval v rokoch 1923 – 1925, odbor delostrelectvo. Po úspešnom absolvovaní VA v roku 1925 bol menovaný poručíkom delostrelectva. Následne bol v roku 1925 – 1926 odoslaný do aplikačnej školy pre delostreleckých dôstojníkov v Olomouci. Služba v československej armáde Po absolvovaní VA a aplikačnej školy bol premiestnený k delostreleckému pluku 10 v Lučenci ako mladší dôstojník batérie, veliteľ čaty. Od roku 1928 bol prvým dôstojníkom 5. Batérie pluku, neskôr zástupca veliteľa batérie a dočasný veliteľ batérie. V roku 1930 absolvoval lyžiarsky kurz v Krkonošiach. Od roku 1933 bol premiestnený k delostreleckému pluku 109 v Bratislave ako I. dôstojník batérie a následne II. dôstojník náhradného oddielu. Od roku 1935 bol II. pobočníkom veliteľa pluku, kapitán delostrelectva. U delostreleckých útvarov bol hodnotený mimoriadne priaznivo, ako schopný a nadaný dôstojník. V roku 1935 absolvoval tiež náročnú stáž u Vojenského zemepisného ústavu v Prahe, po ktorej bol premiestnený k delostreleckému pluku 4 v Josefove. Absolvoval aj viacero iných odborných kurzov. Štúdium na Vysokej škole vojnovej v Prahe a ďalšia služba v čs. armáde V roku 1936 bol prijatý na Vysokú školu vojenskú v Prahe. V I. ročníku VŠV absolvoval stáže u útvarov zbraní, následne v II. a III. ročníku VŠV absolvoval teoretické štúdium. V priebehu štúdia v roku 1938 bol povýšený do hodnosti štábneho kapitána delostrelectva. Počas mobilizácie čs. armády v roku 1938 vykonával funkciu prideleného dôstojníka štábu vyššieho veliteľstva. Ako jeden z mála frekventantov VŠV mohol ukončiť štúdium na škole. VŠV absolvoval v dôsledku rozpadu ČSR skôr, už dňom 15. marca 1939, s výsledným prospechom „veľmi dobrý“. Príslušníkom v slovenskej brannej moci Po vzniku samostatného Slovenského štátu vykonával funkciu prednostu 4. (materiálneho) oddelenia MNO – HVV, ustanovený za dôstojníka generálneho štábu. Od mája 1939 bol už majorom generálneho štábu. Zúčastnil sa ťaženia slovenskej armády po boku nemeckej armády proti Poľsku v septembri 1939 ako náčelník 4. Oddelenia veliteľstva slovenskej poľnej armády „Bernolák“. Po návrate z poľa bol opäť pridelený k MNO – HVV. Od 1. októbra 1940 bol už I. dôstojníkom veliteľstva 1. divízie v Trenčíne (náčelník štábu veliteľstva divízie). Na Vysokej vojennej škole v Bratislave od roku 1940 vyučoval ako riadny profesor, od roku 1940 podplukovník generálneho štábu. V ťažení proti ZSSR a ďalšia služba v slovenskej brannej moci V júni 1941, po napadnutí ZSSR nacistickým Nemeckom, keď sa do vojny zapojila Slovenská republika, bol do poľa odoslaný aj pplk. gšt. Alojz Ballay ako náčelník štábu 1. divízie. S divíziou sa zúčastnil bojov na Ukrajine, na fronte zotrval až do augusta 1941. Po návrate na Slovensko zaradený na MNO. Po reorganizácii poľného zboru na Rýchlu divíziu a Zaisťovaciu divíziu v septembri 1941 bol opäť odoslaný do poľa ako náčelník štábu RD. Na fronte zotrval až do marca 1942. Následne bol prevelený na Slovensko. Na fronte sa prejavil ako veľmi schopný štábny dôstojník. Veliteľom vzdušných zbraní Od júla 1942 bol ustanovený do funkcie náčelníka štábu veliteľstva Vzdušných zbraní v Trenčíne, ktorého veliteľom bol plk. gšt. Štefan Jurech. Po odchode Š. Jurecha na front k RD v polovici septembra 1942 zastupoval veliteľa VZ v jeho funkcii až do 1. januára 1944, kedy bol sám menovaný do funkcie veliteľa Vzdušných zbraní. Zároveň sa stal aj najvyšším správnym orgánom civilného letectva, podliehajúceho vojenskej autorite. Napomáhal pri zavádzaní leteckej výroby na Slovensku, bol členom správnej rady Slovenskej leteckej továrne na lietadlá v Trenčianskych Biskupiciach. Od 1. januára 1944 bol už plukovník generálneho štábu. Ako veliteľ VZ vyvíjal úsilie o zmodernizovanie a skvalitnenie slovenského vojenského letectva. Absolvoval výcvik vojenského pilota, stal sa poľným pilotom - letcom. Ako veliteľ VZ dlhodobo odolával nemeckému tlaku na ďalšie nasadenie slovenských stíhačov proti spojeneckému letectvu. Bol pod neustálou kontrolou nemeckej vojenskej leteckej misie v Trenčíne. Po vytvorení Východoslovenskej armády so štábom v Prešove v roku 1944 vyčlenil na jej podporu „Skupinu vzdušných zbraní“, zloženú z bojových a kuriérnych lietadiel a protilietadlových diel. Prelomový rok 1944 Rozhodnutím ministra NO gen. I. tr. Ferdinanda Čatloša bol namiesto gen. II. tr. Augustína Malára od 1. septembra 1944 určený vojenským atašé v Berlíne. Pôvodnú funkciu veliteľa VZ odovzdal veliteľovi Pozemného vojska gen. II. tr. Jozefovi Turancovi. Do Slovenského národného povstania sa nezapojil, odcestoval totiž do Berlína, kde mal za úlohu vyvinúť úsilie na prinavrátenie dvoch technických divízií na Slovensko, čo sa však nakoniec nepodarilo. Vo vojenskej diplomatickej funkcii však zotrval iba do polovice októbra 1944, kedy na príkaz MNO odcestoval na Slovensko. Počas cesty, na území Protektorátu Čechy a Morava bol ako tzv. nespoľahlivý dôstojník zaistený nemeckou bezpečnostnou políciou. Nemeckou vojenskou misiou na Slovensku bol zasa vnímaný ako bezpečnostne nespoľahlivý, blízky ministrovi NO gen. I. tr. F. Čatlošovi, ktorý vedel o prípravách povstania. Ako velezradné správanie mu bol vyčítaný zákaz z roku 1944, určený pre slovenských stíhacích pilotov, zahájiť paľbu na spojenecké lietadlá prelietavajúce nad Slovenskom. Následne bol väznený v rôznych väzniciach v Nemecku až do konca apríla 1945. Po oslobodení zajateckého tábora, v ktorom sa nachádzal, spojeneckými vojskami sa prihlásil do čs. armády. Životné osudy v obnovenej ČSR Po návrate do ČSR, ešte v roku 1945 podal prihlášku do čs. armády, pričom bol komisiou SNR pre prijímanie dôstojníkov a rotmajstrov slov. národnosti do čs. armády prijatý. Neskôr, na základe nátlaku OBZ bolo z dôvodu údajnej „štátnej a politickej nespoľahlivosti“ rozhodnutie o prijatí do čs. armády zrušené. V roku 1946 opätovne podal prihlášku do čs. armády, ale prijatý už nebol, boli mu zrušené všetky povýšenia z obdobia 1. SR a ku dňu 1. novembra 1949 bol preložený do výslužby. Neskôr mu bola nedôvodne odňatá aj hodnosť štábneho kapitána. V civilnom živote sa musel živiť rôznou, hlavne manuálnou prácou. Bol prenasledovaný OBZ, predovšetkým po komunistickom prevrate v roku 1948, kedy sa jeho prenasledovanie ešte zintenzívnilo. Živil sa ako zásobovač, neskôr robotník v Cementárni v Ladcoch. Musel sa vysťahovať na dedinu. Nakoniec mu režim umožnil, aby sa po rokoch vrátil do Bratislavy, kde a do dôchodku pracoval ako robotník.


Štefan Tatarko

Context: Životopis Študoval na Vojenskej akadémii v Hraniciach, na Vysokej škole vojenskej v Prahe. Dôstojník československej armády na rôznych miestach republiky. Počas Slovenského štátu blízky spolupracovník ministra Národnej obrany generála F. Čatloša. Od 1943 plukovník generálneho štábu, náčelník štábu Ministerstva národnej obrany v Bratislave. V čase príprav SNP nebol prepojený na vojenské ústredie. Počas SNP náčelník Civilnej protileteckej obrany a brannej výchovy v Banskej Bystrici (1944). Po oslobodení a od roku 1950 pracovník rozličných podnikov. Zatknutý, odsúdený a väznený, degradovaný.


Jozef Hrebík

Context: Životopis Vojenskú kariéru začal pri delostrelectve. Pôsobil na poste veliteľa čaty, batérie a potom aj tankového práporu v 11. motostreleckom pluku Klatovy. Pôsobil v Martine ako zástupca náčelníka a neskôr aj náčelník tamojšieho 10. tankového pluku. Ako Podplukovník sa stal veliteľom 5. motostreleckého pluku Mikulov a po povýšení na plukovníka bol náčelníkom štábu 3. motostreleckej divízie Kroměříž. Bol náčelníkom operačného oddelenia Operačnej správy Generálneho štábu ČSĽA a keď ho prezident republiky povýšil na generálmajora, nastúpil ako veliteľ 1. armády Západného vojenského okruhu ČSĽA v Příbrame. V roku 1982 sa stal veliteľom Východného vojenského okruhu ČSĽA. V roku 1985 bol povýšený na generálplukovníka. Do zálohy odišiel 31. októbra 1990. Žil potom v Trenčíne. V roku 2008 získal pamätnú medailu slovenského ministra obrany. Angažoval sa aj v politike. V rokoch 19831989 sa spomína ako účastník zasadania Ústredného výboru KSS. Po voľbách roku 1986 zasadol za KSS do slovenskej časti Snemovne národov (volebný obvod č. 97 – Senica, Západoslovenský kraj). Vo Federálnom zhromaždení zotrval do januára 1990, kedy rezignoval v rámci procesu kooptácie do Federálneho shromaždenia 19891990 po nežnej revolúcii.


Pavel Honzek

Context: Život Roku 1965 ukončil Vojenskú školu Jana Žižku z Trocnova v Bratislave. Vyššie vojenské učilište trojnásobného hrdinu ČSSR a hrdinu ZSSR armádneho generála L. Svobodu vo Vyškove na Morave absolvoval roku 1968 a Vojenskú akadémiu M. V. Frunzeho v Moskve v roku 1979. Vojakom z povolania, sa stal v roku 1968 pričom získal hodnosť poručíka. V rokoch 1984 až 1987 bol na štúdiu vo Vojenskej akadémii Generálneho štábu Ozbrojených síl ZSSR K. J. Vorošilova v Moskve. Po skončení štúdia ho ustanovili za veliteľa 13. tankovej divízie v posádke Topoľčany. Predtým vykonával rôzne vojenské veliteľské funkcie na úrovni čaty, rota a prápor, pluk a divízia. Od roku 1989 pôsobil vo funkcii náčelníka oddelenia bojovej prípravy – zástupca veliteľa Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Dňa 1.5. 1990 ho prezident ČSFR vymenoval do prvej generálskej hodnosti generálmajor. Po vymenovaní zastával funkciu náčelníka štábu – 1. zástupcu veliteľa VVO. V roku 1990 absolvoval štúdium NATO v Defence College v Ríme a následne bol poverený dočasným výkonom funkcie veliteľa Vojenského veliteľstva Východ. Po zániku čs. federálnej armády pokračoval v služobnom pomere vojaka z povolania v Armáde Slovenskej republiky (ASR). Svoju vojenskú kariéru ukončil 30.12.1999 vo funkcii náčelníka správy personálneho manažmentu GŠ ASR v Trenčíne. Ovládal ruský a anglický jazyk. Bol ženatý, otec dvoch synov. Zomrel 7. júna 2020 v Trenčíne.


Milan Vesel

Context: Životopis V roku 1913-1921 študoval na gymnáziu v Banskej Bystrici, 1921-1923 na Vojenskej akadémii v Hraniciach na Morave, 1943 absolvoval kurz veliteľov divíznej dopravy v Hannoveri, 1946-1947 kurz veliteľov vojskových telies na Vysokej šk. vojenskej v Prahe. Od 1921 vojak, od 1923 dôstojník česko-slovenskej resp. slovenskej armády z povolania. Príslušník a veliteľ útvarov viacerých delostreleckých plukov vo Zvolene, v Brezne, a i. V roku 1939 účastník ťaženia proti Poľsku. Počas Prvej Slovenskej republiky zostal naďalej verný Česko-Slovenku a vstúpil do protifašistického hnutia, spoluorganizátor ozbrojeného povstania, 29. augusta 1944 s bratom Mirkom Veselom inicioval obsadenie budovy Veliteľstva pozemného vojska v Banskej Bystrici. Spoluautor Proklamácie vojenského rev. vedenia a Proklamácie predsedníctva UNV. Počas SNP príslušník 1. čs. armády na Slovensku, v apríli až júli 1945 posádkový veliteľ v Banskej Bystrici. Po ústupe Povstania do hôr príslušník part. skupiny N.V. Volkova, od marca 1945 príslušník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR, s ktorým sa zúčastnil na oslobodzovaní Slovenska. V totalitnom režime politicky prenasledovaný, odsúdený a väznený. V roku 1955 omilostený, 1956 právne a občiansky rehabilitovaný. Nositeľ vysokých vojenských vyznamenaní, 25. august 1994 in memoriam udelená hodnosť generálmajor. Bol pochovaný v Banskej Bystrici.


Štefan Čáni

Context: V česko-slovenských ozbrojených silách Po vzniku Československa sa od 1. januára 1919 sa prihlásil do dobrovoľníckej jednotky česko-slovenského domáceho vojska 1. pluku Slovenskej slobody v Ružomberku. V jednotke zotrval vo funkcii veliteľa čaty až do jeho rozpustenia na konci marca 1919. Od apríla do júla 1919 sa zúčastnil bojov o Slovensko proti maďarskej Červenej armáde. Dňa 1. augusta 1919, ako veliteľ čaty hraničiarskeho práporu 8 v Šahách bol menovaný na ppor. Ďalšie pôsobiská Od 1. mája 1921 do 31. júla 1924 - peší pluk. 28 „Tyrša a Fügnera“ v Prahe. Od začiatku augusta 1924 pôsobil ako mladší dôstojník cvičnej roty u práporu útočnej vozby v Miloviciach. Od roku 1926 do konca marca 1931 v Miloviciach pôsobil vo funkcii veliteľa čaty Obrnených automobilov 1 . roty a súčasne aj vo funkcii plynového dôstojníka práporu útočnej vozby. Od 1. februára do 30. septembra 1928 pôsobil ako veliteľ čaty obrnených automobilov 5 u 11. divízie v Košiciach. Od 1. apríla 1931 bol ustanovený za technického pobočníka veliteľa a zároveň za veliteľa technických dielní a plynového dôst. práporu (od 15. septembra 1933 rozšíreného na – PÚV) u náhradnej roty práporu útočnej vozby v Miloviciach Od konca mája 1932 pôsobil u 1. roty obrnených automobilov v Miloviciach ako inštrukčný, aut., materiálny a plynový dôstojník PÚV. U Pluku útočnej vozby (PÚV) 1 zotrval až do 19. septembra 1937 a postupne zastával veliteľské funkcie dočasného veliteľa 2. roty tančíkov, veliteľa inštrukčnej roty, skušobného komisára útvarov útočnej vozby a technického pobočníka veliteľa PÚV 1. Od 7. augusta 1933 do 31. decembra 1934 pôsobil ako vojenský dozorný orgán vo firme ČKD v Praha Od 15. januára do 14. apríla 1935 pôsobil ako veliteľ skúšobného oddelenia Školy útočnej vozby v Miloviciach. Od 20. septembra 1937 pôsobil u Pluku útočnej vozby 2 vo Vyškove ako veliteľ 11. roty. V čase všeobecnej mobilizácie česko-slovenskej brannej moci počas mníchovskej krízy bol od 26. septembra zaradený ako veliteľ technických dielní náhradného práporu PÚV 2 v posádke vo Vyškove. V tejto funkcii pôsobil až do 4. novembra 1938. Od 5. novembra 1938 do 31. januára 1939 pôsobil na Zemskom vojenskom veliteľstve v Bratislave, na štáb 3. Rýchlej divízie na južných hraniciach Slovenska po Viedenskej arbitráži (2. november 1938), v priestore Trnava – Galanta – Nové Zámky. 15. februára 1939 - PÚV 3 v Turčianskom Sv. Martine, kde až do rozbitia Česko-Slovenska v polovici marca 1939 zastával funkciu technického. pobočníka veliiteľa PÚV 3. Školy a kurzy 1920 - kurz výcviku a výchovy pre nižších dôstojníkov pechoty v Komárne 1924 – 1925 ekvitačný pre dôstojníkov pechoty posádky Milovice, 1926 - II. arm, plynový pre aktívnych dôstojníkov vo VCHÚ v Olomouci, 1927 - motocyklistický pre dôst. v Prahe, 1930 - odborný automobilový v Prahe 1932 - Škola pre veliteľov rôt pešieho vojska v Miloviciach. Slovenský vlastenec Štefan Čáni patril k pronárodne-proslovensky orientovaným dôstojníkom medzivojnovej česko-slovenskej armády, ktorí boli nespokojní s čechoslovakistickým charakterom masarykovského Česko-Slovenska. Svoje postoje si nenechával pre seba a zúčastnil sa aj schôdzky pronárodne uvedomelých dôstojníkov, ktorá sa konala 27. decembra 1922 v Turčianskom sv. Martine (dnešný Martin), Boli na nej prítomní aj kpt. Augustín Malár, kpt. Jozef Turanec, kpt. Ladislav Bodický, Ferdinand Čatloš, npor. Emil Krivoš, npor. Jozef Martin Kristín, Na schôdzke bolo prejednávaných mnoho pálčivých otázok česko-slovenského pomeru v armáde. Hovorilo sa o tom, prečo nemajú slovenskí dôstojníci slúžiaci v Česku tzv. českí príplatok, zatiaľ Česi slúžiaci na Slovensku majú český, resp. karpatoruský. Ministerstvo národnej obrany v Prahe však takéto aktivity pokladalo za prejavy separatizmu, čo prítomným na schôdzke v kariére veľmi nepomohlo.


Ľudovít Šuška

Context: Životopis Maturoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici, roku 1935 absolvoval Vojenskú akadémiu v Hraniciach, po oslobodení Vysokú vojenskú školu v Prahe. Dôstojník vo viacerých funkciách a mestách, ako pplk. ČSĽA preardený do zálohy, potom úradník v Banskej Bystrici. Účastník protifašistického odboja. Pod vedením Vojenského ústredia SNR v Banskej Bystrici pomáhal pripravovať SNP. Počas SNP veliteľ bojových útvarov 1. čs. armády na Slov. Po prechode SNP do hôr veliteľ prieskumnej čaty partizánskej brigády Rákosi, neskôr štábny dôstojník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Nositeľ vyznamenaní.


Miroslav Ballay

Context: Introduction Prof. Mgr. Miroslav Ballay , PhD. ( 1978, Nitra) je slovenský divadelný kritik, teatrológ, estetik a vysokoškolský pedagóg.


Ján Balko

Context: Introduction JUDr. Ján Balko (pseudonym Ján Bukovinský ) ( 24. júl 1901, Dolná Ždaňa (predtým Ždáňa), Slovensko – † 14. august 1992, Bratislava, Slovensko), bol slovenský spisovateľ, autor literatúry pre deti a mládež, právnik – národohospodár a politik.


Jozef Balloň

Context: Introduction  Jozef Balloň ( Slovensko) bol organista, pedagóg. Pôsobil ako katolícky učiteľ a organista v Bacúchu a na Starých Horách a Detve. Autor cirkevných spevníkov, prispieval do časopisov Priateľ školy a literatúry (1860), Sokol (1860), Cyrill a Method (1864).


Zorislav Balkovič

Context: Introduction  Zorislav Balkovič ( 5. jún 1929 Podbrezová-Lopej - † 7. marec 1982 Zvolen) bol lesný hospodár. Jeho otec Vojtech Balkovič, jeho matka Adela rod. Králková.


Zoznam slovenských entomológov

Context: B  Jozef Florián Babor Pavol Ballus Vladimír Balthasar Miroslav Barták Ladislav Bohuslav Bartholomeides Eduard Samuel Bartsch Mario Bezzi Vojtech Biringer Alojz Blahutiak Ctibor Blattný Ján Bogsch János Bogsch Elemír Bokor Štefan Bolkay Ján Bolla Ján Boroškay Koloman Bottay Jozef Bossanyi Juraj Böckh Karol Brančík Andrej Budai Ladislav Burket


Lokca

Context: Osobnosti  Štefan Balák (1944-2014), spisovateľ Jozef Mlynarčík, spisovateľ


Ladislav Ballek (diplomat)

Context: Životopis Ladislav Ballek v roku 1986 dokončil štúdium podnikového hospodárstva na Ludwig-Maximilians-Universität. -->


Alojz Ballay

Context: Rozhodnutím ministra NO gen. I. tr. Ferdinanda Čatloša bol namiesto gen. II. tr. Augustína Malára od 1. septembra 1944 určený vojenským atašé v Berlíne. Pôvodnú funkciu veliteľa VZ odovzdal veliteľovi Pozemného vojska gen. II. tr. Jozefovi Turancovi. Do Slovenského národného povstania sa nezapojil, odcestoval totiž do Berlína, kde mal za úlohu vyvinúť úsilie na prinavrátenie dvoch technických divízií na Slovensko, čo sa však nakoniec nepodarilo. Vo vojenskej diplomatickej funkcii však zotrval iba do polovice októbra 1944, kedy na príkaz MNO odcestoval na Slovensko. Počas cesty, na území Protektorátu Čechy a Morava bol ako tzv. nespoľahlivý dôstojník zaistený nemeckou bezpečnostnou políciou. Nemeckou vojenskou misiou na Slovensku bol zasa vnímaný ako bezpečnostne nespoľahlivý, blízky ministrovi NO gen. I. tr. F. Čatlošovi, ktorý vedel o prípravách povstania. Ako velezradné správanie mu bol vyčítaný zákaz z roku 1944, určený pre slovenských stíhacích pilotov, zahájiť paľbu na spojenecké lietadlá prelietavajúce nad Slovenskom. Následne bol väznený v rôznych väzniciach v Nemecku až do konca apríla 1945. Po oslobodení zajateckého tábora, v ktorom sa nachádzal, spojeneckými vojskami sa prihlásil do čs. armády.


Ladislav Ballek (diplomat)

Context: Introduction  Ladislav Ballek je slovenský diplomat. Od októbra 2020 je mimoriadny a splnomocnený veľvyslanec Slovenska v Iráne s priakreditáciou pre Afganistan a Pakistan. <!--


Josef Frolík

Context: Práca pre KSČ V roku 1947 vstúpil do KSČ. Už v roku 1948 sa rozhodol svedčiť proti jednému zo svojich profesorov. Profesor Gargel bol nakoniec označený za reakcionára a odsúdený na trojmesačné väzenie. V roku 1955 prešiel na IV. správu ministerstva vnútra (ekonomická rozviedka) a o päť rokov neskôr dokonca na I. správu. Tu pôsobil v rokoch 1964-1966 na rezidentúre v Londýne. V nasledujúcich rokoch sa zameral na špionáže a spravodajské hry zamerané proti CIA. Po roku 1968 sa však rozhodol nazbierať čo najviac tajných informácií a s pomocou CIA sa mu v roku 1969 nakoniec podarilo utiecť.


František Milan Borský

Context: Kariéra<ref>{{Citácia elektronického dokumentu|titul=PRIEVALY|url=https://www.facebook.com/permalink.php?story_fbid=10152762096067616&id=278731007615&substory_index=0|vydavateľ=www.facebook.com|dátum prístupu=2019-09-09|jazyk=sk}}</ref>  14. marec 1917 – prezentovaný k výkonu vojenskej služby ako jednoročný dobrovoľník – c. k. peší pluk 72 v Bratislave, absolvoval školu dôstojníkov v zálohe jún – júl 1918 – taliansky front júl – október 1918 – francúzsky front 11. marec 1920 – činná služba v československej armáde 2. náhradná rota pešieho pluku 39 v Bratislave december 1920 – dovolenka 21. október 1921 – rotmajster v zálohe 28. október 1921 – prezentovaný v rámci mobilizácie peší pluk 39 26. november 1921 – prepustený v rámci demobilizácie 1. október 1922 – znovu povolaný a odoslaný na štúdium na Vojenskej akadémií v Hraniciach na Morave 15. august 1924 – po absolvovaní akadémie povýšený na poručíka október 1924 – júl 1925 – frekventant Aplikačnej školy pechoty v Miloviciach 1. august 1925 – veliteľ čaty v Petržalke 1. september 1925 – ako veliteľ čaty premiestnený k pešiemu pluku 4 v Jozefove 1. apríl 1929 – povýšený na nadporučíka 18. jún 1932 – štúdium na Vysokej škole válečnej v Prahe 7. júl 1932 – prevedený do kategórie dôstojníkov absolventov VA 1. október 1932 – povýšený na kapitána september 1935 – premiestnený na veliteľstvo 2. divízie v Plzni – prednosta 4. oddelenia 16. november 1935 – 18. apríl 1936 – mimoriadny profesor v kurze dôstojníkov v zálohe 31. júl 1936 – premiestnený k dôstojníkom generálneho štábu 1. október 1936 – povýšený na štábneho kapitána 1937 – 1938 – kurz pre železničných veliteľov júl 1938 – pridelený na Ministerstvo národnej obrany 28. december 1938 – povolená zmena mena zo Zigmund Berger na František Milan Borský Po vzniku Slovenskej republiky na Ministerstve národnej obrany veliteľ traťového vojska 15. máj 1939 – povýšený na stotníka generálneho štábu 1. január 1940 – povýšený na majora generálneho štábu 1. júl 1940 – povýšený na podplukovníka generálneho štábu február 1941 – premiestnený na Správu pracovného táboru v Bratislave 10. apríl 1942 – prepustený z činnej služby z rasových dôvodov bez ponechania hodnosti a zaradený do funkcie pracovník-žid jún – december 1942 – robotník železničnej stavebnej správy v Prešove január – marec 1943 – bez zamestnania apríl 1943 – august 1944 – účtovník štátneho pozemkového úradu v Piešťanoch 28. august 1944 – 30. september 1944 – 1. československá partizánska brigáda M. R. Štefánika 1. október 1944 – 4. oddelenie štábu veliteľstva 1. československej armády na Slovensku Po ústupe do hôr príslušník vojensko-partizánskej jednotky november 1944 – apríl 1945 – riadil odbojovú skupinu Považský prápor slobody v horách Považského Inovca 4. apríl 1945 – posádkový veliteľ v Piešťanoch 15. apríl 1945 – prednosta 5. oddelenia hlavného štábu Ministerstva národnej obrany 25. apríl 1945 – prednosta dopravnej skupiny 5. oddelenia hlavného štábu v Košiciach 26. máj 1945 – veliteľ železničného traťového veliteľstva vojenskej oblasti 4 v Bratislave 1. jún 1945 – povýšený na plukovníka generálneho štábu 28. október 1945 – prednosta 4. oddelenia hlavného štábu Ministerstva národnej obrany v Prahe 28. október 1945 – povýšený na brigádneho generála 1. december 1947 – 2. podnáčelník hlavného štábu marec – jún 1948 – kurz na VVA v Prahe 1948 – náčelník štábu veliteľa tyla vojenskej oblasti 4 júl 1950 – uznaný neschopným služby zo zdravotných dôvodov 1. august 1950 – preradený do výslužby


Sudetonemecký zbor dobrovoľníkov

Context: História V máji 1938 došlo k ďalšiemu dramatickému vývoju v stále sa zhoršujúcom vzťahu vlády ČSR a sudetonemeckého hnutia reprezentovaného Sudetonemeckou stranou ( SdP ) a jej predsedom Konrádom Henleinom. Už v marci 1938 dostal od Hitlera rozkaz klásť česko-slovenskej vláde také požiadavky, ktoré nebude môcť alebo nebude ochotná splniť. Preto 24. apríla 1938 v Karlových Varoch zverejnil tzv. 8 karlovarských bodov ; v nich sa sudetonemecké hnutie prihlásilo k nacionálnemu socializmu, požadoval pre Sudety samostatnosť v podobe vlastnej správy a samostatného územia a odškodnenie za príkoria spáchané na Nemcoch v roku 1918, čo boli požiadavky už rozpustenej Nemeckej národno socialistickej strany robotníckej ( Deutsche Nationalsocialistische Arbeiterpartei, DNSAP ). To však československá vláda odmietla. 17. mája boli SdP založené podľa vzoru SA Freiwilliger Schutzdienst ( Ochranné oddiely ), (FS), následne česko-slovenskou vládou povolené. Povolanie záložníkov Súbor:1. máj 1938 v Liberci 3.gif|thumb|left|1. máj 1938 v Liberci K ďalšiemu zdramatizovaniu situácie prispelo rozhodnutie česko-slovenskej vlády o povolávaní záložníkov a následnom vyhlásení ostrahy hraníc 20. mája večer. Zároveň bola ministerstvom vnútra nariadená pohotovosť práporov Stráže obrany štátu (SOŠ). Družstvá SOŠ, posilnené o povolané vojenské zálohy začali obsadzovať pohraničie vrátane objektov ľahkého opevnenia. Dôvodom bola obava vlády z vpádu vojenských jednotiek nacistického Nemecka do Česko-Slovenska. Po upokojení situácie bola 13. júna ostraha hraníc zrušená, jednotky SOŠ sa začali sťahovať späť a armádni záložníci boli prepustení domov. To však malo za následok ďalší nárast aktivity príslušníkov sudetonemeckého hnutia: vo veľkom množstve sa z Nemecka do Česko-Sovenska pašovali zbrane a propagandistický materiál a vykonávala sa výzvedná činnosť. Pohraničná služba nebola schopná tento nával zvládať, pretože sa tak dialo na území s veľkou prevahou sudetonemeckého obyvateľstva, ktoré z veľkej väčšiny túto činnosť považovalo za službu svojej pravej vlasti, Nemecku. 3. augusta začala svoju činnosť Runcimanova komisia, ktorá bola zavŕšením snahy Veľkej Británie a Francúzska o diplomatické riešenie sudetonemeckého problému. Komisia bola do Česko-Slovenska vyslaná s úmyslom získať všeobecný prehľad o krízovej situácii. Sudetonemecké povstanie 12. septembra 1938 predniesol na zjazde NSDAP v Norimbergu Adolf Hitler očakávaný prejav, v ktorom okrem iného. Vyhlásil, že Nemci v Česko-Slovensku nie sú ani bezbranní ani opustení . Tento prejav sa stal v Sudetoch signálom k povstaniu (od 10. septembra ale už prebiehali masové demonštrácie sudetských Nemcov, na ktorých bolo otvorene deklarované želanie po samostatnosti Sudet). FS začali organizovať prvé teroristické a sabotážne akcie proti objektom štátnej správy na území Česko-Slovenska. Útoky neboli nijako koordinované a boli vedené proti policajným staniciam, colným úradom a vojenským objektom. Cieľom bolo získavanie zbraní a snaha o ďalšiu destabilizáciu situácie v čs. pohraničí. Česko-slovenská vláda reagovala 13. septembra vyhlásením stanného práva pre zločin vzbury v 22 pohraničných okresoch a vyslaním vojska. Tomu sa podarilo situáciu upokojiť. Dňa 16. septembra česko-slovenská vláda rozpustila SdP. Mnohí funkcionári preto ušli do Nemecka. Ten istý deň vznikol návrh na založenie organizácie podľa vzoru nemeckých Freikorps. 16. septembra s týmto návrhom zoznámil Hitlera Karl Hermann Frank, v ten istý deň bola aj velením práporov SOŠ vyhlásená pohotovosť. Hitler Frankov návrh už 17. septembra ráno podporil svojím podpisom (ešte pod názvom Ochranné zbory v tieto dni uskutočnili skupiny sudetonemeckých ozbrojencov ďalšie útoky proti čs. Inštitúciám), čím Sudetonemecký Freikorps vznikol oficiálne (pôvodný názov, ktorý niesol Henleinovo meno ( Freikorps Henlein ) ale Hitler zakázal). Následne začali Česko-Slovensko opúšťať tisíce sudetských Nemcov (dôvodom bolo jednak stanné právo a tiež snaha vyhnúť sa nástupu do česko-slovenskej armády). Tí sa potom v Nemecku začali podrobovať bojovému výcviku pod dohľadom inštruktorov z Wehrmachtu, SA a SS. 17. septembra v rozhlasovom prejave K. Henlein už otvorene vyzval k zničeniu Česko-Slovenska. Dňa 18. septembra Hitler ďalekopisom vrchnému veleniu armády jasne určil účel SdFK: ochrana sudetských Nemcov a vyvolávanie nepokojov v československom pohraničí. Ten deň vydal aj K. Henlein ako vodca SdFK rozkaz č. 1, v ktorom oznámil vznik zboru a určil záväzné podmienky pre vstup. Začatie činnosti Svoje prvé akcie začala SdFK 19. septembra útokom v Ašskom výbežku. Pôvodný zámer, masové útoky ale neboli uskutočňované najmä z nedostatočného vyzbrojenia príslušníkov SdFK (do konca činnosti SdFK sa podarilo vyzbrojiť iba polovicu ich členov, na čo si vedenie SdFK v hláseniach opakovane sťažovalo) a ďalej kvôli nesúhlasu velenia nemeckej armády s masovými a nekoordinovanými akciami proti územiu Česko-Slovenska, ktoré mohli vyvolať nežiaduce reakcie z česko-slovenskej strany i zo strany mocností. Na žiadosť velenia Hitler nariadil 20. septembra dokonca obmedzenie počtu akcií. Útoky mali byť naďalej vedené iba proti presne určeným cieľom a len skupinami s maximálnym počtom 12 členov. Existencia SdFK mala byť, opäť s ohľadom na mocnosti, utajená. Naproti tomu nemecká pronacistická tlač začala protičesko-slovenskú kampaň, v ktorej obviňovala čs. ozbrojené sily z vrážd nemeckých žien a detí či organizovaného podpaľačstva. Noviny informujúce o útokoch sudetonemeckých teroristov na žandárske stanice Tieto útoky sa pre Československú armádu, SOŠ a finančné stráže stali nepríjemnými. Po mobilizácii sa čs. armáda navyše stiahla od hraníc na strategickú obrannú líniu, čo v dôsledku viedlo k tomu, že česko-slovenská vláda stratila v niektorých obciach svoju moc. Svoju úlohu zohrala aj obava čs. úradov z toho, že by tvrdšie postup proti útočníkom mohol byť zneužitý ako zámienka pre nemecký útok; zajatí ozbrojení príslušníci SdFK boli obratom prepúšťaní, platil zákaz používania zbraní proti útočníkom, obsadené objekty čs. moci nemali byť dobývané späť atď. Dňa 21. septembra sa Hodžova vláda podvolila britsko-francúzskym požiadavkám na odstúpenie časti českého pohraničia a prijala podmienky tzv. Mníchovskej dohody. 22. septembra prebehol po celom Česko-Slovensku generálny štrajk vyjadrujúci nesúhlas občanov s prijatím podmienok zmluvy, na čo vláda reagovala podaním demisie. Ten istý deň bola vymenovaná úradnícka vláda gen. Surového (tzv. Vláda obrany republiky ). V priebehu dňa bola tiež vyhlásená úplná bojová pohotovosť opevnenia a jednotky SOŠ boli podriadené armádnemu veleniu. Už v noci z 22. na 23. septembra uskutočnili oddiely SdFK spoločne s príslušníkmi SA a SS veľký prepad česko-slovenského územia a obsadili Ašský výbežok vrátane Ašu. Toto územie získalo Česko-Slovensko späť až v roku 1945. 23. septembra o 22.50 vyhlásila Surového vláda mobilizáciu česko-slovenskej brannej moci. K 28. septembru už bolo v zbrani 1,25 milióna česko-slovenských vojakov, ktorí postupne obsadzovali pohraničnej opevnenia a pozície na čs.-nemeckých hraniciach. Nemecké obyvateľstvo (najmä muži, ktorí sa odmietali podrobiť brannej povinnosti) začali na rozhlasovú výzvu z Ríše hromadne utekať do Nemecka, juhomoravania do Ost Marky-bývalého Rakúska. Vo svojich spomienkach, uverejnených v sudetonemeckých tlačovinách, uvádzajú, že niektorí nakoniec skončili vo viedenských kasárňach, kde si s nimi nevedeli rady, pretože Wehrmacht ich nepotreboval, všetko už bolo presne naplánované. Tešili sa, že do svojich dedín vpochodujú spoločne s Wehrmachtom ako hrdinovia, ale aj z toho zišlo: svoju úlohu už splnili, a Hitler sa nechcel o svoje víťazstvo s nikým deliť. Domov sa vracali až po obsadení svojich dedín Wehrmachtom. Oslobodením a pripojením k Ríši získali ríšske občianstvo s povinnosťou narukovať do Wehrmachtu, čo vzápätí nasledovalo. („Víťazstvo“ začalo dostávať horkú príchuť). Proti vyzbrojenej a početne silnej armáde nemali zle vyzbrojené a vycvičené oddiely SdFK veľké šance. Armádnym oddielom, jednotkám SOŠ a oddielom sudetských Nemcov, ktorí bojovali na strane ČSR (išlo o sudetonemeckých sociálnych demokratov a komunistov, ktorí jediní tvorili v Sudetoch opozíciu voči Henleinovej SdP) sa podarilo v Sudetoch čiastočne upokojiť situáciu. Velenie SdFK sa preto rozhodlo zmeniť taktiku. Začali prevládať prieskumné akcie, teroristické a sabotážne úlohy pokračovali v menšej miere. S blížiacim sa dátumom platnosti Mníchovskej dohody (1. október 1938) sa ale armáda opäť začala sťahovať na líniu opevnení a vypratané územie začali obsadzovať príslušníci SdFK, ktorí pritom útočili na pozície oddielov SOŠ, ktoré museli zostať na svojich miestach. Mníchovská dohoda Mníchovská dohoda, podpísaná z 29. na 30. septembra, vstúpila 1. októbra do platnosti a Wehrmacht začal obsadzovať územie Sudet, ktoré bolo ČSR nútené odstúpiť Nemecku. SdFK bolo vrchným velením podriadené jednotkám Wehrmachtu s tým, že na území Sudet budú príslušníci SdFK vykonávať funkciu policajtov. Po obsadení Sudet nemeckou armádou sa ďalšia existencia SdFK ale stala bezpredmetnou a nebola jej zverená žiadna činnosť po tom, čo starosť o bezpečnostnú situáciu prevzala nemecká polícia. 2. októbra síce prebehlo rokovanie medzi náčelníkom štábu SdFK Pfrognerom a generálom polície Kurtom Daluegem o ďalšom využití SdFK, ale to skončilo bez výsledku. Ďalším problémom sa stalo nezákonné konanie príslušníkov SdFK: rabovania, konfiškácie majetku či zatýkanie. Prietrž tomuto jednaniu musel urobiť Henlein vo zvláštnom rozkaze. Hoci územie Sudet bolo Česko-Slovenskom odstúpené, útoky oddielov SdFK na mnohých miestach pokračovali ďalej. Začiatkom októbra začalo viaznuť zásobovanie SdFK zo strany Wehrmachtu a SS. Príslušníci SdFK preto začali byť postupne odosielaní domov. Rozkazom K. Henleina z 9. októbra 1938 bol SdFK oficiálne rozpustený. Po rozpustení Bolo stanovené, že tí členovia SdFK, ktorí počas bojov medzi 20. a 30. septembrom utrpeli zranenia, budú odškodnení. Dlhy vyplývajúce z činnosti SdFK (t. j. dodávkami zo strany predajcov) mali byť kompenzované nemeckou armádou, čo sa nikdy nestalo. Všetci bývalí príslušníci SdFK dostali pamätnú medailu k 1. októbru 1938. Konrád Henlein, veliteľ Sudetonemeckého Freikorpsu Kapitáni SdFK boli neskôr začlenení do vojenských či civilných štruktúr Ríše: K. Henlein dosiahol hodnosť generála SS a až do konca vojny pôsobil ako Gauleiter Sudet. K. H. Frank dosiahol hodnosť generála SS. Po okupácii zvyšku Čiech a Moravy 15. marca 1939 sa stal štátnym tajomníkom ríšskeho protektora pre Čechy a Moravu a neskôr ríšskym ministrom pre Čechy a Moravu v Hitlerovom kabinete. Po druhej svetovej vojne Odsun sudetských Nemcov z Česko-Slovenska po druhej svetovej vojne je stále vnímaný ako priamy dôsledok teroristických aktivít SdFK. Podľa obežníka MV ČSR k ústavnému dekrétu prezidenta republiky zo dňa 2. augusta 1945 o úprave československého štátneho občianstva osôb nemeckej a maďarskej národnosti boli medzi osoby, ktoré československé občianstvo strácajú automaticky, zahrnutí aj príslušníci SdFK. Právnym podkladom pre stíhanie príslušníkov SdFK v povojnovom Česko-Slovensku bol dekrét prezidenta republiky č. 16/1945 Zb. (Tzv. Veľký retribučný dekrét ) o potrestaní zločincov, zradcov a ich pomáhačov, ďalej dekrét č. 17/1945 Zb. (O Národnom súde) a dekrét č. 138/1945 Zb. (Tzv. Malý retribučný dekrét ) o potrestaní niektorých previnení proti národnej cti. Ako trestná činnosť bola vnímaná už samotná príslušnosť k SdFK. Súdy totiž nepovažovali vstup do SdFK za dobový omyl (čím sa obvinení hájili), ale za ich postoj. Príslušnosť k SdFK bola v mnohých prípadoch len začiatkom aktívnej činnosti, ktorá pokračovala príslušnosťou k ďalším organizáciám vyhláseným za zločinecké (SS, SA, atď.). Niektorí príslušníci SdFK boli za svoju činnosť mimoriadnymi súdmi po vojne odsúdení k strate občianskych práv a prepadnutie majetku a vo zvlášť závažných prípadoch i k trestu smrti (napr. KH Frank), príslušnosť k SdFK však dôvodom pre vynesenie absolútneho trestu nebola. Súdy skúmali predložené dôkazy a svedecké výpovede a v niektorých prípadoch vyniesli oslobodzujúce rozsudky (ak neboli dôkazy dostatočne preukazné, súdy sa riadili podľa zásady in dubio mitius , v pochybnostiach miernejšie ) alebo mierne tresty odňatia slobody v prípadoch, že konali s úmyslom prospieť českému či slovenskému národu, či sa preukázala zmena postojov obvinených (v neskorších rokoch aktívne pomáhali Židom, zajatcom, nútene nasadeným). Naopak pri preukázanom podiele na zločinoch proti štátu, osobám či majetku boli ukladané vysoké tresty v podobe ťažkého žalára, straty občianskej cti a straty majetku (o občianstvo a o všetok majetok boli pripravení prakticky všetci Nemci). Mimoriadne súdy nespĺňali obvyklé štandardy, napr. Trest smrti bol vykonávaný počas 3 hodín po vynesení rozsudku, žiadosť o milosť nemala odkladný účinok, postupovalo sa "čo možno urýchlene", vyšetrovanie sa nekonalo. Vyhľadávanie bolo obmedzené na "skutočnosti zásadnej dôležitosti", vykonával ich národný prokurátor. Z výkonu trestu boli odsúdení prepustení po jeho odpykaní a ďalej potom pri prezidentskej amnestii v roku 1953. Zvyšok odsúdených (vrátane odsúdených na viac ako 20 rokov alebo na doživotný trest) bol prepústený v roku 1955. Všetci odsúdení boli po svojom prepustení odovzdaní na odsun a vysídlení do SRN. Hodnotenie činnosti SdFK bola organizácia zostavená narýchlo s cieľom destabilizovať situáciu v česko-slovenskom pohraničí a vytvoriť vhodné podmienky pre jeho obsadenie nemeckými ozbrojenými zložkami. Po počiatočných úspechoch SdFK a územných ziskoch nariadil Hitler utlmenie činnosti a obmedzenie sa na vyvolávanie chaosu. Hoci príslušníci SdFK boli zle vyzbrojení a nedisciplinovaní, ich oddiely mali predovšetkým politickú hodnotu, pretože budili zdanie, že ide o národno-oslobodzovací boj. Skľučujúci koniec Freikorpsu v porovnaní s patetickými výzvami k sebaobrane na začiatku ukázal naplno degradáciu sudetonemeckého dobrovoľníckeho zboru. Presvedčenie príslušníkov SdFK o boji za sebaurčenie sa ukázalo ako mylné, boli púhymi nástrojmi, Konrád Henlein iba vykonával Hitlerove rozkazy, ktorými Hitler sledoval zničenie Česko-Slovenska, a nie oslobodenie sudetských Nemcov. Rad bývalých príslušníkov SdFK bola po rozpustení organizácie sklamaná, pretože nedošlo k naplneniu sľubov o miestach u polície či obdržaní penzie. Dátum začiatku teroristickej kampane vedenej Freikorpsom (17. septembra 1938) bol neskoršou česko-slovenskou exilovou vládou v Londýne určený ako dátum, kedy Česko-Slovensko vstúpilo do vojnového stavu s Nemeckom. Tohto dňa Nemecko porušilo medzinárodné dohovory tým, že povolilo na svojom území organizovanie a vyzbrojovania SdFK a podporilo ich v ich útokoch proti česko-slovenskému územiu.