Fókas

Context: Revolúcia a Fokova smrť Navzdory policajnému režimu, ktorý cisár nastolil, sa opozícii v Konštantínopole podarilo spojiť s Herakleiom Starším, exarchom Kartága a otcom neskoršieho rovnomenného cisára, a presvedčiť ho, aby súhlasil s povstaním. Svoju úlohu v nasledujúcom sprisahaní proti uzurpátorovi zohrali zrejme aj iní provinciálni miestodržitelia, pretože synovec Herakleia Staršieho dobyl onedlho Alexandriu. Keď bola takto zaistená Afrika a Egypt, exarchov syn, Hérakleios Mladší, vyplával s flotilou z Kartága v ústrety Konštantínopolu. Hneď ako boli sťažne lodí viditeľné v Propontide, prepukla v Konštantínopole revolúcia. Ľud prenikol do cisárskeho paláca a vyvliekol nenávideného Foka na Herakleiovu vlajkovú loď. Keď Hérakleios videl pred sebou trasúceho sa a o život prosiaceho cisára, údajne sa ho spýtal: „Ty si ten, ktorý vládne ríši?“ Fokas mu vraj odpovedal otázkou: „Budeš to robiť lepšie?“ nato Hérakleios dal Foka popraviť. Podľa iných, hodnovernejších správ bol však Fokas zavraždený už pri vstupe Herakleia do Konštantínopolu. Spomínaný dialóg medzi nimi je teda pravdepodobne len vymyslený. Napriek všetkému aj Hérakleiovi naklonené pramene môžu len ťažko zakryť skutočnosť, že kríza ríše prepukla naplno až počas Herakleiovej vlády, ktorému Sasánovci odňali Sýriu a Egypt. Až neskôr sa mu podarilo pomaly a s nesmiernymi problémami situáciu štátu zlepšiť. Ríša sa nachádzala v kríze už od Maurikiovej smrti, s plnou váhou vypukla však až po roku 610. Bez ohľadu na Hérakleiove neskoršie zásluhy, možno aj tak pochybovať o tom, že bol nezištným osloboditeľom ľudu.


İznik

Context: Dejiny Na území dnešného mesta žili pôvodne Tráci, alebo Frýgovia, ktorí tu mali dedinu menom Angori, neskôr tu pravdepodobne Gréci založili kolóniu s menom Olbia. V blízkosti boli aj iné grécke kolónie. Mesto tu založil približne v roku 310 pred Kr. macedónsky vojvodca Antigonos Jednooký, ktorý sa po smrti Alexandra Veľkého, ktorému slúžil ako veliteľ vojska, zmocnil väčšiny Malej Ázie. V novozaloženom meste sa usadili Gréci z rôznych končín gréckeho sveta. Pôvodne sa mesto nazývalo po ňom – Antigoneia . Potom, čo sa mesta zmocnili v rade ďalší Alexandrovi generáli, prešlo nakoniec mesto do rúk vládcovi Trácie Lysimacha (asi 355 pred Kr.281 pred Kr.), ktorý mesto premenoval na počesť svojej manželky Nikaie. Etymologicky znamená nikaia víťazná . V Nikaji sa narodil približne v 194 pred Kr. grécky astronóm Hipparchos; cca v roku 155 grécky historik a konzul Rímskej ríše Cassius Dio a cca v roku 240 grécky matematik a astronóm Sporos. Roku 325 zvolal do tohto mesta cisár Konštantín Veľký veľké zasadnutie biskupov cirkvi, ktoré sa neskôr stalo známe ako Prvý nicejský koncil, ktorý mal vyriešiť otázku arianizmu. Tento koncil formuloval svoje vyznanie viery, ktoré sa stalo základom, ktorý prijíma väčšina kresťanov. Od roku 395 patrí Nikaia Východorímskej (Byzantskej) ríši. Nikaia patrí od 4. stor. k najvýznamnejším byzantským mestám. Cisár Justinián I. postavil v polovici 6. storočia v meste chrám Svätej Múdrosti (Hagia Sofia) podľa vzoru slávneho chrámu Hagia Sofia v Konštantínopole. V meste sa zišiel roku 787 ďalší cirkevný koncil, Druhý nicejský koncil, ktorý riešil otázku obrazoborectva. Je to zároveň posledný koncil gréckej ortodoxnej cirkvi. Mesto roku 1080 dobyli Seldžuckí Turci, ale roku 1097 ho križiaci pri prvej križiackej výprave získali späť a predali ho naspäť Byzantskej ríši. Po vyplienení Konštantínopola roku 1204 4. križiackou výpravou odišiel cisár Theodor I. Laskaris do mesta do exilu a založil tu Nikajské cisárstvo, ktoré uchovalo byzantskú kontinuitu. Cisárstvo disponovalo veľkým územím Západnej Anatólie a stalo sa sentrom gréckej kultúry a vzdelanosti. Až roku 1259 cisár Michal VIII. Palaiologos získal trón späť, keď sa mu v roku 1261 podarilo dobyť Konštantínopol, ktorý obsadzovali Európania. Roku 1331 dobyla mesto Osmanská ríša a bolo premenované na İznik. Mesto stratilo význam po páde Konštantínopola roku 1453. Po dobytí mnohí grécki obyvatelia prestúpili na islam a poturčili sa. Mesto takto postupne získalo tureckú prevahu nad gréckym obyvateľstvom. Medzi Turkami sa zaužívalo meno pre mesto Iznik , čo je skomolenina gréckeho výrazu Is tin Nikean (Do Nikai) . Od 16. stor. začína Naikaia znovu prosperovať, stáva sa z nej jedno z najväčších centier Osmanskej ríše, obchod v meste kontrolovali hlavne grécki obchodníci a z mesta sa stalo známe vďaka svojej kvalitnej keramike (Nikajská keramika). Rozmach mesta pokračoval do roku 1923, kedy odtiaľto boli vysídlení miestni Gréci, počas Grécko-tureckej výmeny obyvateľstva. Gréci z Nikaje sa usadili v Aténach, kde je dnes na pamiatku mesta štvrť s názvom Nikea. Po odchode Grékov, ktorí tvorili bohatú podnikateľskú vrstvu začalo mesto upadať a dnes má len 15.000 obyvateľov.


Štrbské Solisko

Context: Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu (Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc) a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Adjektívum poukazuje na polohu štítu v chotári obce Štrba a nad Štrbským plesom. Pri pohľade od Štrbského plesa je Štrbské Solisko jediným samostatne a markantne viditeľným bodom na hrebeni Soliska. V sprievodcovskej literatúre bol popisovaný s dvoma vrcholmi. Dnes má nižší končiar samostatné meno: Mlynické Solisko.


Nižné Kozie pleso

Context: Poloha Na východe sa dvíhajú steny Satana a Zadnej Bašty. Na severnej strane je hrebeň vychádzajúci na pravej strane zo Štrbského štítu a končiaci vľavo na Hrubom vrchu. Na západe trochu nižšie v kotline je Malé Kozie pleso a hrebeň Soliskových štítov , končiaci sa Bystrým sedlom a Furkotským štítom. Pleso má občasný viditeľný prítok a odtok, ktorý tvorí zdrojnicu potoka Mlynica.


Mlynické Solisko

Context: Introduction  Mlynické Solisko (, , ) je na juhovýchodnom konci Soliskového hrebeňa medzi Nízkou lávkou (Štrbským Soliskom) a Zadným Soliskovým sedlom (Soliskovým hrbom) vo Vysokých Tatrách. Z pohľadu od juhovýchodu po ľavej strane je Furkotská dolina a po pravej Mlynická dolina.


Predné Solisko

Context: Introduction  Predné Solisko (, , ) je jeden z najnižších a najľahšie dostupných vrchov vo Vysokých Tatrách. Poskytuje pekný výhľad, aj keď ide o vrchol na južnom okraji horstva. Popularitu mu robia lyžiarske terény.


Solisková lávka

Context: Názov Je nový. Objavil sa, až keď Prostredné Solisko, pôvodne považované za vedľajší vrchol Veľkého Soliska, dostalo samostatné meno.


Štrbské Pleso

Context: Ubytovanie Štrbské Pleso v zime Na Štrbskom Plese sú dobré možnosti ubytovania a športu. V minulosti bolo významným kúpeľným mestečkom, no postupne kúpeľníctvo upadá a z liečebných domov sa po rekonštrukcii stávajú hotely. Možnosti ubytovania sú rôznorodé, od dvojhviezdičkových turistických ubytovní, cez hotely strednej triedy (Penzión Pleso, Baník, Toliar, Litvor, FIS) až po luxusné hotely (Patria, Borovica, Grandhotel Kempinski). Záujemcovia sa môžu podstatne lacnejšie ubytovať aj v neďalekej Tatranskej Štrbe alebo v Štrbe.


Solisko

Context: Introduction  Solisko môže byť: jeden z vrchov vo Vysokých Tatrách: Solisko (hrebeň) Furkotské Solisko () Malé Solisko () Predné Solisko () Prostredné Solisko () Štrbské Solisko () Veľké Solisko () Mlynické Solisko () vrch () v Čergove, pozri Solisko (vrch v Čergove) vrch () v Javorníkoch, pozri Solisko (vrch v Javorníkoch) vrch () v Spišskej Magure, pozri Solisko (vrch v Spišskej Magure) liečebný dom na Štrbskom Plese, pozri Liečebný dom Solisko potok v Čergove, pozri Solisko prítok Slatvinca


Solisko (vrch v Čergove)

Context: Opis Solisko leží v hlavnom hrebeni, medzi Dvoriskami () a Veľkou Javorinou (). Severným smerom sa nachádza Žobrák (), Rusínov () a Hromadský vrch (), západným Dvoriská (), Hrašovík () a Babie (), južným Škaredé (), Trepeš () a Lysá () a východne sedlom Lysina oddelená Veľká Javorina (), Čergov (), Bukový vrch () a Panteliš (). Voda zo severovýchodných častí hrebeňa odteká potokom Solisko do rieky Topľa, zo západných ju odvádza potok Hrašov a z južných Tokáreň do Ľutinky v povodí Torysy. Vrcholom vedie značený turistický chodník. Výhľady Vrchol pokrýva nesúvislý lesný porast, ktorý umožňuje len veľmi obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít je možné pozorovať okolité vrcholy Čergova, no tiež Busov, Vihorlatské a Volovské vrchy, Bachureň, Branisko, Levočské vrchy, ojedinele aj Kráľovu hoľu, vrcholy Vysokých Tatier a tiež vrchy v prihraničnej oblasti Poľska.


Veľké Solisko

Context: Názov Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu ( Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc ) a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Donedávna sa názov Veľkého Soliska vzťahoval aj na Prostredné Solisko, ktoré bolo pokladané za jeho vedľajší vrchol. Iná verzia predpokladá, že pravdepodobnejším základom sa javí staré nemecké sloveso slitan, salitan, salitjen, salen – ťažiť. Práve z tohto slovesa mohol vzniknúť pre baníkov, ktorý v tejto oblasti dolovali rudy, zrozumiteľný názov Salenberg – Hora, v ktorej sa ťaží. Podľa tejto teórie, neskôr, keď sa prestalo v tejto oblasti baníčiť, posunula sa do tvaru Salzenberg , ktorý bol preložený do slovenčiny v podobe Solisko.


Malé Solisko

Context: Názov Pôvodne sa tak volalo jedno miesto na úpätí štítu, kde pastieri ukladali soľ pre ovce alebo kravy. Kartografovia pravdepodobne nepoznajúc miestne reálie pomenovali najprv celý juhovýchodný hrebeň Furkotského štítu ( Solisko, Solnisko, hrebeň Soliska, Soliskový hrebeň, Graň Soliska, Soliskograt, Szoliszkógerinc ) a potom s prívlastkami aj vyvýšeniny a depresie hrebeňa. Donedávna sprievodcovská literatúra popisovala Malé Solisko ako objekt s dvomi vrcholkami. Pre juhovýchodný končiar sa v uplynulom čase ujalo meno Furkotské Solisko, ktoré sa v poľskej literatúre objavuje sporadicky od roku 1934. Dňa 18. septembra 1907 Dr. Alfred Martin vystúpil od juhovýchodu sólo - prvovýstup. Bol to vtedy na tú dobu pozoruhodný výkon a tak Uhorský karpatský spolok pokrstil končiar Martinovou vežou . Názov sa neujal.


Predné Solisko

Context: Galéria Solisko.jpg|Skalnatý vrchol Predného Soliska Solisko1.jpg|Zľava Sedielková kopa, hrebeň Ostrej, Predné Solisko a Štrbský štít Solisko3.jpg|Pohľad z Predného Soliska na Štrbské pleso Strbske Solisko and Mlynicka dolina.jpg|Po modrej na chatu, dva vrcholky Predného a Štrbského Soliska, Štrbský štít v závere Mlynickej doliny


Solisko (hrebeň)

Context: Introduction Časť hrebeňa Soliska Hrebeň Soliska z Furkotskej doliny Hrebeň Soliska z Mlynickej doliny Solisko (, , ) je asi dlhý hrebeň, ktorý tvorí vedľajšie juhovýchodné rameno Furkotského štítu v rázsoche Kriváňa. Jeho kulminačným bodom je Veľké Solisko a oddeľuje Furkotskú dolinu od Mlynickej doliny vo Vysokých Tatrách.


Veľké Solisko

Context: Prvovýstup Prvý na vrchole bol Karol Englisch s vodcom Pavlom Spitzkopfom st. 19. júla 1903. Vystúpili z Furkotskej doliny. Vtedy Englisch pomenoval Veľké Solisko podľa neznámej osoby Anniným štítom: Annaspitze, Annacsúcs, Annaturm, Annatorony . V zime dňa 12. januára 1912 na vrchole boli prví Julius Andreas Hefty a Lajos Rokfalusy. Turistika Na vrchol nevedie turistický chodník. Výstup je možný len s horským vodcom.


Solisko (vrch v Javorníkoch)

Context: Opis Solisko je nevýrazný vrch, ležiaci v krátkej rázsoche Hričovca (), ležiacom v hlavnom hrebeni. Severným smerom leží Lemešná () a Oselná (), západným Lopušná (), juhozápadným Veľký Javorník () a plytkým sedlom oddelený Hričovec, juhovýchodným Čemerka () a východným Papajova Kykula (). Vrch patrí do povodia Kysuce, ktorá pramení pod sedlom na severných svahoch Soliska a Hričovca. Na vrchol nevedie značený chodník. Výhľady Veľká časť vrchu pokrýva hustý les, ktorý neumožňuje takmer žiadny rozhľad. Z malých lokalít s redšou vegetáciou je ojedinele vidieť susedné vrchy Javorníkov, Moravsko-sliezske Beskydy, Hostýnsko-vsetínsku hornatinu, Kysucké a Sliezske Beskydy.


Solisko (vrch v Oravských Beskydách)

Context: Opis Solisko je nevýrazný vrch v hlavnom hrebeni pohoria, medzi sedlom Hlinka () a Úšustom (). Vedie ním štátna hranica i rozvodie Čierneho a Baltského mora. Západným smerom dominuje Muńcul (), severne Pientkuľa (), východne Malý kopec () a južným smerom Veľký kopec (), Úšust a Javorina (). Severozápadné svahy hrebeňa a Soliska odvodňujú prítoky potoka Glinka v povodí rieky Sola, vodu z juhovýchodne sa zvažujúcich častí odvádza riečka Klinianka v povodí Bielej Oravy. Vrcholom vedie značený chodník z blízkeho sedla Hlinka. Výhľady Vrch pokrýva nesúvislý, miestami riedky lesný porast, ktorý umožňuje obmedzený rozhľad. Z vhodných lokalít s nízkou vegetáciou sú viditeľné okolité vrchy Oravských, Kysuckých, Sliezskych a Žywieckych Beskýd, časť Krivánskej Fatry a Oravskej Magury a veľká časť Tatier.


Predné Solisko

Context: Turistika Predné Solisko je dostupné: po červenej značke: z Chaty pod Soliskom


Soliskové pliesko

Context: Názov Názov sa objavuje len v novších turistických sprievodcoch a mapách. Názov je motivovaný Soliskovým hrebeňom .


Solisko (hrebeň)

Context: Historické výstupy Výstupy po hrebeni a na štíty Soliska nie sú náročné. Prvé zaznamenané prechody hrebeňa: v lete: Günther Oskar Dyhrenfurth, Hermann Rumpelt v dvoch etapách dňa 3. júna a potom 10. júna 1906 v zime: zo Štrbského Soliska na Zadnú Soliskovú vežu – Julius Andreas Hefty, Lajos Rokfalusy – 25. marca 1913 z Bystrého sedla na Soliskovú štrbinu – Adam Karpiński, Stefan Osiecki 12. mája 1925


Štátny znak Mongolska

Context: Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť i budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou "sveta" a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramov), symbolizuje šíp a kopiju obrátenú hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená "smrť nepriateľovi". Úzky obdĺžnik (opäť v dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh "Jin-jang", starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripominajúci v tomto prípade telá dvoch rýb primknutých k sebe v nekonečnom kruhu prechádzajúce jedna v druhú. Zľava i sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie "Dvaja priatelia sú silnejší ako kamenné hradby''".


Mongolská ľudová republika

Context: Ekonomika V predvečer revolúcie z roku 1921 malo Mongolsko nedostatočne rozvinutú stagnujúcu ekonomiku založenú na kočovnom chove zvierat. Poľnohospodárstvo a priemysel takmer neexistovali; doprava a komunikácie boli primitívne; bankovníctvo, služby a obchod boli takmer výlučne v rukách Číňanov alebo iných cudzincov. Väčšina ľudí boli negramotní pastieri a veľká časť mužskej pracovnej sily žila v kláštoroch, čo prispelo málo k hospodárstvu. Majetok vo forme hospodárskych zvierat patrili predovšetkým aristokratom a kláštorom; vo vlastníctve zvyšných odvetví hospodárstva dominovali Číňania alebo iní cudzinci. Noví vládcovia Mongolska tak čelili náročnej úlohe pri budovaní modernej socialistickej ekonomiky. Hospodársky vývoj Mongolska za komunistického režimu možno rozdeliť do troch období: 1921 - 1939; 1940-1960; a 1961 až do súčasnosti. Počas prvého obdobia, ktoré ľudová republika nazývala fázou „všeobecnej demokratickej transformácie“, hospodárstvo zostalo primárne poľnohospodárske a nerozvinuté. Po neúspešnom pokuse o kolektivizáciu pastierov zostali hospodárske zvieratá v súkromných rukách. Štát začal rozvíjať priemysel založený na spracovaní živočíšnych výrobkov a pestovaní plodín na štátnych farmách. Doprava, komunikácie, domáci a zahraničný obchod a bankovníctvo a financie boli znárodnené so sovietskou pomocou; boli pod kontrolou mongolských štátnych a družstevných organizácií alebo mongolsko-sovietskych akciových spoločností. Ulánbátar sa stal priemyselným centrom národa. V druhom období nazvanom „výstavba základov socializmu“ bolo poľnohospodárstvo kolektivizované a priemysel sa diverzifikoval na ťažbu, spracovanie dreva a výrobu spotrebného tovaru. Centrálne plánovanie hospodárstva sa začalo v roku 1931 plánom na päť rokov, ktorý bol zrušený, a ročnými plánmi v roku 1941; päťročné plány sa začali od prvého päťročného plánu (1948–52). Finančná výpomoc, najprv sovietska, a po roku 1949 aj čínska, umožnila výstavbu trans-mongolskej železnice - Ulánbátarskej železnice - a rôznych iných priemyselných projektov. Aj keď sa priemyselný rozvoj stále sústreďoval na Ulánbátar, hospodárska decentralizácia sa začala dokončením Ulánbátarskej železnice a zriadením závodov na spracovanie potravín v cieľových strediskách. V tretej etape, ktorú vláda nazývala „dokončenie výstavby materiálnej a technickej základne socializmu“, došlo k ďalšiemu industrializácii a rozvoju poľnohospodárstva, čo bolo do veľkej miery podporené vstupom Mongolska do Rady pre vzájomnú hospodársku pomoc (Comecon) v roku 1962. Na začiatku 60. rokov, čínska finančná výpomoc prestala, ale pokračujúca finančná a technická výpomoc od Sovietskeho Zväzu a východnej Európy vo forme úverov, poradcov a spoločných podnikov umožnila Mongolsku modernizovať a diverzifikovať priemysel, najmä v ťažbe. V Baganuure, Choibalsane, Darkhane a Erdenete boli vybudované nové priemyselné centrá a priemyselná produkcia sa výrazne zvýšila. Aj keď chov zvierat stagnoval, rastlinná výroba sa dramaticky zvýšila s rozvojom panenskej pôdy štátnymi farmami. Zahraničný obchod s krajinami Comecontu výrazne vzrástol. Zlepšili sa dopravné a komunikačné systémy, ktoré prepojili populačné a priemyselné centrá a rozšírili sa na vzdialenejšie vidiecke oblasti. Na konci osemdesiatych rokov sa Mongolsko vyvinulo na poľnohospodársko-priemyselné hospodárstvo, ale neefektívnosť centrálne plánovaného a riadeného hospodárstva a príklad perestrojky v Sovietskom zväze viedli mongolských vodcov k tomu, aby uskutočnili program reforiem s cieľom ďalej rozvíjať hospodárstvo.


Mongolsko

Context: Súčasnosť Jurta je tradičné, prenosné, drevené obydlie, ktoré používajú kočovní Mongoli už po stáročia. Drevená konštrukcia je pokrytá vrstvami tkaniny a ovčou vlnou ako izoláciou. Súčasné politické a ekonomické postavenie Mongolska je výsledkom súhry špecifických prírodných a spoločenských faktorov. Sú to najmä prírodné podmienky, geografická poloha nárazníkového štátu medzi dvoma ázijskými mocnosťami – Ruskou federáciou a Čínskou ľudovou republikou, a ich osobitý vplyv na dejiny Mongolska, ktoré umožňujú pochopiť tradičné kočovnícke a pastierske zameranie v minulosti ako aj východiskové pozície mongolského hospodárstva a jeho premeny po rozpade bipolárneho rozdelenia sveta. V tomto období je hlavnými bodmi programu vlády je riešenie sociálnych problémov obyvateľstva, podpora malého a stredného podnikania, rozvoj vidieka, reorganizácia a modernizácia školstva. Do akej miery však môžu byť podobné snahy a pokusy úspešné zostáva otázkou ďalšieho vývoja dnešného Mongolska a zvládnutia nových ekonomických a spoločenských výziev.


Sojombo (symbol)

Context: Význam sojomba Podľa mongolského výkladu je význam sojomba nasledovný: prvý znak zhora predstavuje oheň - podľa Mongolov symbol úsvitu, znovuzrodenia a tiež pokračovania a rozšírenia rodu. Tri plamene ohňa vyjadrujú rozkvet národa v troch dimenziách - v minulosti, súčasnosti a budúcnosti; ďalšie dva znaky znázorňujú slnko a mesiac - oddávna najuctievanejšie symboly Mongolov, symbolizujúce svetlo a večnosť; podľa starej legendy „ Národu mongolskému otcom je mladý mesiac a matkou zlaté slnko “; hlavnú časť sojomba tvorí znak podobajúci sa na čínsky Jin a Jang, jeho budhistický význam sa interpretuje ako „ ryby nikdy nezatvárajúce oči“ a symbolizujú bdelosť mongolského národa; ryby sú obklopené zo všetkých štyroch strán obdĺžnikmi, ktoré predstavujú rovnú step a cnosti mongolského národa - otvorenosť, čestnosť, dobroprajnosť a spravodlivosť. Obdĺžniky zodpovedajú tradičnej prosbe „ Nech všetko hore aj dolu čestne slúži národu! “ dva vertikálne obdĺžniky predstavujú múry pevnosti a priateľstvo a vyjadrujú, že dvaja priatelia sú silnejší ako akékoľvek nebezpečenstvo; horný a dolný trojuholník sú vojenskými symbolmi hrotov šípov a majú byť výstrahou pre vonkajších nepriateľov (horný trojuholník), ale i vo vnútri (dolný trojuholník). Zlatá farba sojomba symbolizuje nemennosť a trvácnosť, ako aj slobodu a nezávislosť Mongolov. Tri horné symboly sojomba sú spoločné aj pre ďalšie národy a národnosti - predovšetkým Buriatov a Mongolov v čínskom regióne Vnútorné Mongolsko.


Mongolsko

Context: Introduction  Mongolsko (-toto je krátky aj dlhý tvar názvu; mong. Mongol Uls doslova "mongolský/-ká štát/krajina", často nesprávne prekladané ako Mongolská republika ; v rokoch 1924-1992 bol dlhý tvar názvu štátu Mongolská ľudová republika ) je vnútrozemský štát v strednej Ázii, hraničiaci na severe s Ruskom a na juhu s Čínou. Hlavné a najväčšie mesto Ulanbátar je domovom asi 40% populácie. S rozlohou je Mongolsko 19. najväčšou a tiež najredšie osídlenou nezávislou krajinou na svete, s počtom obyvateľov okolo 3,2 milióna obyvateľov. Je to tiež druhý najväčší vnútrozemský štát na svete po Kazachstane. Oblasť súčasného Mongolska, bola už v minulosti ovládaná mnohými kočovnými ríšami. V roku 1206 Džingischán založil Mongolskú ríšu a podmanil si veľkú časť vtedajšieho sveta. V 16. a 17. storočí sa Mongolsko dostalo pod vplyv tibetského budhizmu. Na konci 17. storočia boli všetky oblasti Mongolska začlenené do oblasti vládnucej dynastie Čching. Po páde dynastie Čching v roku 1911, Mongolsko vyhlásilo nezávislosť, ale muselo bojovať až do roku 1921, v ktorom pevne stanovilo svoju nezávislosť od Čínskej republiky. Krajina sa už v prvých rokoch svojej existencie dostala pod značný vplyv ZSSR, a v roku 1924 bola vyhlásená Mongolská ľudová republika, čím sa stala priamo satelitným štátom ZSSR. Až po zrútení komunistických režimov v Európe koncom roka 1989, keď Mongolsko prešlo svojou vlastnou demokratickou revolúciou na začiatku roku 1990, to viedlo k systému viacerých politických strán, novej ústave z roku 1992 a k prechodu k trhovému hospodárstvu. Krajina má len veľmi málo ornej pôdy, veľkú časť Mongolska pokrývajú suché stepi s drsným podnebím, kde hlavným zdrojom obživy je kočovné pastierstvo. Okrem vývozu vlnených tkanín (napríklad kašmíru) a výrobkov z kože je dôležitou súčasťou hospodárstva ťažba nerastných surovín (volfrám, hnedé a čierne uhlie, meď a ropa). Územie dnešného Mongolska sa v starších časoch označovalo ako Vonkajšie Mongolsko, kým takzvané Vnútorné Mongolsko je dnes ako autonómna oblasť súčasťou Čínskej ľudovej republiky. Mongolsko je parlamentná republika. V roku 1961 sa Mongolsko stalo členom OSN a v roku 1997 vstúpilo aj do Svetovej obchodnej organizácie.


Sojombo (symbol)

Context: Introduction Mongolský znak sojombo Sojombo (mong. cyrilikou cоёмбо – sojombo; prepisy z mong. trad. písma: sojombu, sojongbu; slovo pochádza zo sanskritského स्वयम्भू – svajambhú) je starodávny symbol, ideogram pochádzajúci z budhizmu. V Mongolsku ho v 17. storočí spopularizoval kňaz-bogdgegen (vtelený Budha) Zanbazar. Odvtedy sa tento symbol považuje za symbol mongolského národa a stal sa súčasťou mongolského štátneho znaku a vlajky. Sojombo predstavuje kompozíciu v tvare stĺpu, v ktorom je schematicky zobrazená myšlienka vzniku a konania mongolského národa a štátu. Symbol obsahuje viaceré znaky, ktoré až spoločne vytvárajú celý význam. Znaky v sojombe sa čítajú zhora nadol.


Štátny znak Mongolska

Context: Pozri aj  Mongolsko Vlajka Mongolska Mongolská hymna Sojombo (symbol)


Mongolsko

Context: Dejiny Mongolska Napriek svojej odľahlosti a "ľudoprázdnosti" má Mongolsko pomerne bohatú históriu. Ľudia obývali Mongolsko od kamennej doby. Vo všeobecnosti Mongolsko v tomto čase malo podobnú históriu ako zvyšok kočovnej stepi, ktorá leží medzi Sibírou, severným Ruskom na sever a Čínou na Stredný východ a centrálnej Ázie na juh. Tieto stepi obvykle boli obývané bandami kočovníkov. Títo boli niekedy spojení v konfederáciách líšiacich sa veľkosťou. Obvykle hnali zvieratá, obchodovali alebo útočili na viac usadlé národy. Pôvodní obyvatelia Mongolska tak už pred začiatkom nášho letopočtu viedli extenzívne, kočovné poľnohospodárstvo zamerané predovšetkým na chov dobytka. Len zriedka zakladali malé osídlenia. Mongolsko sa stalo politicky dôležité prakticky až okolo 3. storočia. Mongolská ríša Niekoľko storočí mongolského prenikania cez euroázijský kontinent (obdobie nazývané aj „Pax Mongolica“) radikálne zmenil demografiu a geopolitiku týchto oblastí. Mongoli mali svoj chanát už začiatkom 12. storočia. No najdôležitejšie medzníky Mongolska z hľadiska jej vývoja je nepochybne obdobie Mongolskej ríše. Mongolská ríša sa rozprestierala od východnej Európy, Jadranského mora cez východného Stredomoria až do Číny. Bola to najväčšia ríša v dejinách ľudstva. Jej zakladateľom bol Džingischán. Podarilo sa mu zjednotiť mongolské kmene (Merkiti, Naimani, Mongoli, Ujguri, Keraiti, Tatári a iné menšie kmene) v 1206 tým, že absorboval iné konfederácie do jeho vlastnej. Tak sa začala viac desaťročí trvajúca expanzia jeho ríše na všetky svetové strany. Džingischánovi sa podarilo preniknúť do ázijského Ruska ale aj na územie dnešnej Kórey. Zaujímavé je, že Džingischán nikdy nezačal vojnu ani nenapadol len tak žiadny štát. Bola to väčšinou pomsta za zavraždených poslov alebo obchodníkov. Pred napadnutím, vždy poslal kráľom poslov s výzvou na kapituláciu. Hranice Mongolskej ríš od jej založenia až po rozpad v rokoch 1206-1294 Rozmach ríše zavŕšil jeho vnuk Chubilaj, za ktorého vlády sa Mongolská ríša sa rozprestierala od východnej Európy, Jadranského mora až do Číny. Chubilaj tiež dal základ storočnej nadvláde Mongolov v Číne založením dynastie Yuan, politicky si pripútal Tibet a uskutočnil výpravy do Japonska a na Jávu. Takto Mongoli politicky a ekonomicky ovplyvnili vývoj takých ríš akými boli Rusko, Čína ale aj dnešný Irán (Perzia). Expanzia mongolskej ríše siahala až na územia dnešných štátov: Čína, Rusko, Ukrajina, Kórea, Azerbajdžan, Arménsko, Gruzínsko, Irak, Irán, Kazachstan, Kirgizstan, Uzbekistan, Tadžikistan, Afganistan, Turkmenistan, Moldavsko, Kuvajt, Poľsko a Maďarsko. Mongolsko malo počas tohto búrlivého obdobia nespočetné množstvo územných sporov. Medzi najvýznamnejšie a najväčšie patria : Prvá vojna s dynastiou Západný Sia, dobytie Kara-kitanského Chanátu, invázia do Chorezmskej Ríše, útoky na Gruzínsko a Povolžské Bulharsko, druhá vojna s dynastiou Západný Sia a dynastiou Ťin. Obdobia nadvlády Ďalším významným obdobím v histórii Mongolska je obdobie nadvlády Číny a Ruska. Veľký vplyv, ktorý Mongoli mali na susedné krajiny v 13. – 15. storočí sa im ako bumerang vrátil v stredoveku, kedy vojenská plemena kočovníkov bola „zmiernená“ tibetským buddhizmom. Čínska nadvláda V polovici sedemnásteho storočia ovládli čínski Mandžuovia, neskorší zakladatelia vládnucej dynastie Čching, Vnútorné Mongolsko (teda časť historického Mongolska južne od púšte Gobi, Vonkajšie Mongolsko je časťou severne od Gobi) a o pár desaťročí neskôr aj samotné Vonkajšie Mongolsko – územie dnešného Mongolska Mongoli sa tak dostali do akejsi patovej situácie na rozhraní sféry záujmov Čínskeho cisárstva a silnejúceho cárskeho Ruska. Nakoniec však bývalá Mongolská ríša padla do područia Číny, na ktorej periférií zostala až do začiatku dvadsiateho storočia. Čínska nadvláda spojená s neúmerným zaťažením roľníkov, neúnosným daňovým systémom a represáliami páchanými na nomádskom obyvateľstve dala základ modernému skepticizmu Mongolov v oblasti ekonomickej, ale aj všeobecnej spolupráce. Politická reprezentácia Mongolov pod hrozbou expandujúceho Japonska a v prítomnosti poznačenej súperením Ruska a Číny videla svoju jedinečnú príležitosť zlepšiť postavenie národa. Až v roku 1911 po páde čínskej vládnucej dynastie Čching vyhlásilo Mongolsko nezávislosť. Stalo sa teokraciou na čele s náboženským vodcom 8. džebcündampa chutuchtom („žijúcim Buddhom“). V roku 1919 bolo po revolúcii v Rusku Mongolsko obsadené Číňanmi. Neskôr krajinu oslobodili sovietski boľševici, a v roku 1924 komunisti vyhlásili Mongolskú ľudovú republiku. Politické elity Vnútorného a Vonkajšieho Mongolska boli nejednotné, a tak nezávislosť následne vyhlásilo iba Vonkajšie Mongolsko. V zápätí na jeho území vznikol akýsi protektorát pod ruským vedením, zabezpečujúci „ochranu pred čínskou a japonskou expanziou“ a územiu bola zo strany Číny poskytnutá autonómia. Súčasný prezident Mongolska Tsakhiagiin Elbegdorj Komunizmus V roku 1921, v Mongolsku definitívne zvíťazila marxistická frakcia, ktorá 26. novembra 1924 vyhlásila vznik Mongolskej ľudovej republiky, čím sa Mongolsko stalo druhou komunistickou krajinou sveta. Až do víťazstva Stalina však MĽR zostávala relatívne nezávislým štátom. To sa definitívne zmenilo dosadením Chorloyna Čojbalsana, Stalinovho poručníka. Pod jeho vedením prešlo Mongolsko všetkými stalinistickými „reformami“: Uskutočnilo pozemkovú reformu, pri ktorej boli roľníci a pastieri donútení vstúpiť do novozaložených družstiev, uzatvorilo 799 z 800 buddhistických kláštorov v krajine, znárodnilo dopravu a vyhnalo všetkých čínskych obchodníkov, ktorí boli dovtedy nosným pilierom mongolského zahraničného obchodu. Podobne prebehli aj v MĽR čistky, pri ktorých bolo v roku 1939 popravených asi 27 000 ľudí, z toho 17 000 buddhistických mníchov. Následný vnútropolitický a ekonomický vývoj krajiny bol až do deväťdesiatych rokov dvadsiateho storočia úzko spätý s vývojom Sovietskeho zväzu. Prebehla až zarážajúco nelogická kolektivizácia hospodárstva, násilná urbanizácia nomádskeho obyvateľstva a pokusy o rozvoj priemyslu. Temer symptomaticky možno povedať, že sovietsky model viedol k rozbitiu fungujúcich štruktúr nomádskeho hospodárstva a zaťaženiu životného prostredia. Vzrástol podiel odlesnenej pôdy, čím bola podmienená jej následná degradácia a v konečnom dôsledku erózia. Dlhodobé dopady takéhoto pôsobenia vyplývajú z dlhej regeneračnej doby stepných a lesostepných pôd a z nenapraviteľného porušenia vysokej úrodnosti stepných pôd pri nedodržaní extenzívneho hospodárenia. Hoci sa adaptácií sovietskeho modelu rozvoja v Mongolsku dá mnoho vytknúť, prípadne s mnohými podniknutými krokmi nesúhlasiť, je nutné zvýrazniť skorú podporu mongolských elít, zastúpených najmä v osobe Jambyna Bothmonha, perestrojke a glasnosti – po mongolsky il tod – už v polovici osemdesiatych rokov. Príchod demokracie Do vlny revolúcií východného bloku sa krajina zapojila až v máji roku 1990 prostredníctvom demonštrácií, protestov a hladoviek. Prvé slobodné voľby sa v krajine konali v roku 1992. Na ťavách a koňoch zo stepí a z púšte Gobi cestovali voliči k voľbám do mongolského parlamentu – Veľkého churalu. Nová ústava bola prijatá v roku 1992. Dve najsilnejšie politické strany nesú názvy Mongolská ľudovo revolučná strana a Mongolská demokratická strana. V krajine sa spočiatku strany pokúšali uskutočňovať politiku radikálnych demokratických a trhových reforiem, na ktoré však spoločnosť reagovala nejednoznačne. Obdobie viacerých vlád bolo poznačené množstvom problémov. Okrem neutešenej sociálno-ekonomickej situácie bola verejnosť neustále konfrontovaná s rôznymi korupčnými aférami a hospodárskou kriminalitou vo vládnych štruktúrach, čo vyústilo v postupný odklon voličov od vládnej koalície.


Štátny znak Mongolska

Context: Sojombo Mongolské sojombo v dvoch variantoch Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť i budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou " sveta " a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramov), symbolizuje šíp a kopiju obrátenú hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená " smrť nepriateľovi ". Úzky obdĺžnik (opäť v dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh "Jin-jang", starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripominajúci v tomto prípade telá dvoch rýb primknutých k sebe v nekonečnom kruhu prechádzajúce jedna v druhú. Zľava i sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie " Dvaja priatelia sú silnejší ako kamenné hradby ".


Mongolsko

Context: Poloha a prírodné podmienky  Geografia Topografická mapa Mongolska Púšť Gobi v strednom Mongolsku Po vzniku Kazachstanu prestalo byť Mongolsko najväčším vnútrozemským štátom sveta (zaberá druhú pozíciu). Patrí medzi štáty najviac vzdialené od mora (). V západo-východnom smere meria , od severu k juhu . Dĺžka hraníc predstavuje , z toho pripadá na hranicu s Ruskom a predstavuje hranica s Čínskou ľudovou republikou.. Územie Mongolska zasahuje na severe do pásma ihličnatých lesov sibírskej tajgy a rozprestiera sa cez pás stepí až po ázijskú oblasť púští na juhu. Veľká časť krajiny má charakter náhornej plošiny s priemernou nadmorskou výškou presahujúcou ; iba 19% rozlohy krajiny sa nachádza pod úrovňou . Najnižším bodom je hladina jazera Chocho Núr () v najseverovýchodnejšom cípe krajiny. Kým juhovýchod a juh Mongolska je len mierne zvlnený a zbrázdený stržami, na severe a najmä na západe sa dvíhajú vysoké pohoria Východný Sajan, Changaj a Mongolský Altaj (s najvyššou horou krajiny Hüiten Peak vysokou ). Na juhu Mongolska potom ďalej k východu vybieha o niečo nižšie pásmo Gobijského Altaja. Celý juh a juhovýchod Mongolska zaberá najsuchšie a najnehostinnejšia časť krajiny – púšť Gobi. Medzi horami na západe sa nachádza celý rad veľkých bezodtokových jazier (Char Us núr, Chjargas núr); táto oblasť býva preto nazývaná Jazernou panvou. Tu sa rozprestiera najväčšie mongolské jazero Uvs núr (). V kontraste s juhom, kde chýbajú stále vodné toky, v severnej časti krajiny existuje pomerne hustá riečna sieť. Najväčšími riekami sú Orchon a Selenga, ktoré odvádzajú vodu do ruského jazera Bajkal, patria teda k úmoriu Severného ľadového oceánu. Selenge je na dolnom toku pri ruských hraniciach dokonca využívaná pre lodnú dopravu. Podnebie Vzhľadom na polohu na náhornej plošine v stredoázijskom vnútrozemí má Mongolsko extrémne kontinentálne podnebie s veľmi malým množstvom zrážok (najmä v púšti Gobi). Z hľadiska vegetačných a klimatických podmienok je Mongolsko jedným z najnehostinnejších miest na Zemi. Väčšina krajiny je extrémne horúca v lete a studená v zime. V januári prináša studený front z vnútrozemia chlad a teplota na nížinách a v údoliach klesá až na −30 °C. V tomto čase je účinkom teplotnej inverzie oveľa teplejšie na svahoch hôr, kde teplota stúpa s nadmorskou výškou. Na najteplejších miestach vystúpia januárové denné teploty na 0 °C až 5 °C, pričom v noci klesajú na −30 °C v chladných oblastiach nie je zriedkavých ani −40 °C. V lete, najmä v júli vystúpia najvyššie denné teploty na 20 °C až 25 °C. Leto trvá maximálne tri mesiace, pričom už v septembri začnú teploty výrazne klesať. Ročná priemerná teplota v hlavnom meste Mongolska Ulanbátare je približne 0 °C, čo ho robí jedným najchladnejších hlavných miest na svete.


Buriatsko

Context: Štátne symboly  Štátny znak Dnešný štátny znak bol prijatý zákonom národného parlamentu Buriatska 20. apríla 1995. Štátny znak tvorí trojfarebný kruh využívajúci rovnaké farby, ako má buriatska vlajka (modrá, biela, žltá). Na vrchu kruhu sa nachádza zlaté „ sojombo “ - staroveký východný ideogram symbolizujúci večný život. Sojombo je zložené z troch prvkov - oheň, slnko, mesiac. Oheň symbolizuje šťastie v rodine i národe, jeho tri plamene predstavujú minulosť, prítomnosť a budúcnosť štátu. Slnko predstavuje život, deň, matku. Mesiac symbolizuje noc, odpočinok i otca. Spoločne sú slnko a mesiac symbolmi sveta a večnosti. Zlatá farba je symbolom večnosti a nemennosti, ako aj nezávislosti. Sojombo uznávajú za svoj národný symbol Mongoli a Buriati, Mongolsko ho má vo svojom štátnom znaku a vlajke. V strede kruhu sú vyobrazené typické prvky buriatskej krajiny - sivomodré vlny Bajkalského jazera a zelené hory. Spodnú časť znaku rovnomerne raz z každej strany ovíja belasá stuha „ chadak “, budhistický tradičný šál - symbol pohostinnosti a mierumilovnosti Buriatov. Štátny znak sa zobrazuje v striebornom štvoruholníkovom heraldickom štíte zaostrenom v spodnej časti. Oproti stavu pri prijatí znaku v r.1995 došlo k jedinej úprave v zobrazovaní - do 1. januára 2000 sa v „ chadaku “ nachádzal aj názov republiky v buriatskom a ruskom jazyku. Štátna vlajka Vlajka Buriatska bola prijatá Churalom (národným parlamentom) 29. októbra 2007. Aktualizácia zákona bez vonkajších zmien vlajky prebehla 2. júla 2007. Vlajku obdĺžnikového tvaru tvoria tri horizontálne pásy - modrý , zaberajúci dve štvrtiny, biely a žltý , zaberajúce po jednej štvrtine plochy. V ľavom hornom rohu modrého poľa je umiestnený národný znak Buriatska sojombo žltej farby, pozostávajúci z kosákovitého mesiaca, slnka a ohňa s tromi jazykmi. Štátna hymna Štátna hymna Buriatska bola uzákonená Churalom (národným parlamentom) 20. apríla 1995. Za základ hymny bola zvolená skladba О родной земле („O rodnej zemi“) skladateľa Aanatolija A. Andrejeva a textom Dambu Zodbiča Žalsarajeva. Text hymny bol prijatý v buriatskom i ruskom jazyku.


Mongolská ľudová republika

Context: Dejiny  Vznik Od roku 1691 do roku 1911 ovládala vonkajšie Mongolsko dynastia Čching. V prvej dekáde 20. storočia, vláda Čching začala implementovať tzv. Nové politiky zamerané na lepšiu integráciu vonkajšieho Mongolska. Znepokojená vyhliadkami na kolonizáciu, Mongolská aristokracia sa obrátila na Ruskú ríšu. V auguste 1911 sa vydala mongolská delegácia do Petrohradu a získala prísľub obmedzenej podpory. Keď sa vrátili, revolúcia v Xinhai - ktorá nakoniec viedla ku kolapsu dynastie Čching - sa už začala. V decembri 1911 Mongoli zosadili Amban (vysoko postavený vládny zástupcovia) v Ulánbátare a vyhlásili svoju nezávislosť pod vedením 8. Jebtsundamba Khutuktu, ktorý bol menovaný mongolským Bogd Khanom, oddelujúc sa tým od dynastie Čching. Pokusy o začlenenie vnútorného Mongolska do nového štátu zlyhali z rôznych dôvodov vrátane vojenskej slabosti vnútorných Mongolov na dosiahnutie ich nezávislosti, nedostatku ruskej pomoci (Rusko bolo vo vnútorných mongolských záležitostiach viazané tajnými dohodami s Japonskom) a nedostatok podpory zo strany aristokratov vnútra Mongolska a vyšších duchovných. V Khiagtskej dohode z roku 1915 sa Čína, Rusko a Mongolsko dohodli na štatúte Mongolska ako autonómie pod čínskou zvrchovanosťou. Upevnenie moci (1925–38) V rokoch 1925 až 1928 sa ustanovil nový režim. V tom čase bolo Mongolsko vážne nerozvinuté. Priemysel neexistoval a všetko bohatstvo bolo ovládané šľachtickými a náboženskými zariadeniami. Populácia mala menej ako milión obyvateľov a zmenšovala sa kvôli takmer polovici všetkých mongolských mužov žijúcich v kláštoroch. V roku 1928 sovietsky vodca Joseph Stalin a Kominterna nariadili vybudovanie socializmu vrátane kolektivizácie mongolského poľnohospodárstva. To viedlo k zničeniu náboženstva, krachu hospodárstva a dopravy, čo malo za následok povstanie na Západe a na juhu, ktoré bolo možné potlačiť iba pomocou Sovietskeho zväzu. V roku 1934 Peljidiin Genden navštívil Moskvu a nahnevane obvinil Stalina z „červeného imperializmu“. Následne zomrel vo Veľkom očistení, keď ho oklamali, aby si vzal dovolenku na Čierne more. Po roku 1932 sa implementácia príkazovej ekonomiky zmenšila. V roku 1936 potom Stalin nariadil likvidáciu budhistických inštitúcií v krajine. Medzitým boli japonské vpády v Mandžusko casus belli pre Moskvu na rozmiestnenie vojsk v Mongolsku. Zároveň sa v Mongolsku konali stalinistické útlaky a represie. Medzi pozabíjanými boli Genden, Anandyn Amar, Demid a Losol. Po odstránení Gendena z moci ho prevzal maršál Khorloogiin Choibalsan, Stalinov nasledovník. Čínska republika však bola schopná využiť ruskú revolúciu a nasledujúcu občiansku vojnu ako zámienku na rozmiestnenie vojsk vo vonkajšom Mongolsku a v roku 1919 bola mongolská vláda nútená podpísať zmluvu, ktorá zrušila mongolskú autonómiu. Podľa agentúry Associated Press niektorí mongolskí náčelníci podpísali petíciu, v ktorej požiadali Čínu o opätovné prevzatie správy Mongolska a ukončenie autonómie vonkajšieho Mongolska. Princ Tusiyetu Khan Aimak Darchin Ch in Wang bol zástancom čínskej vlády, zatiaľ čo jeho mladší brat Tsewang bol zástancom Ungern-Sternberga. Mongolská ľudová strana, ktorá bola založená počas predošlej čínskej okupácie, sa znovu sa obzerala o pomoc na sever, tentoraz do Sovietskeho Ruska. Medzitým biele ruské jednotky vedené Romanom Ungernom von Sternbergom obsadili Churee začiatkom marca 1921 a nová teokratická vláda vyhlásila nezávislosť od Číny 13. marca. Avšak v roku 1921 vypukla mongolská revolúcia a Ungern a zostávajúce čínske jednotky boli vyhnaní v nasledujúcich mesiacoch a 6. júla 1921 Mongolská ľudová strana a sovietske jednotky podmanili Niislel Khuree. Ľudová strana založila novú vládu, ale Bogd Khaana ponechala ako nominálnu hlavu štátu. V nasledujúcich rokoch sa v niektorých násilných mocenských zápasoch sovietsky vplyv stal silnejším a po smrti Bogd Khaana, bola 26. novembra 1924 vyhlásená Mongolská ľudová republika. Druhá svetová vojna (1939 – 1945) Počas druhej svetovej vojny Sovietsky zväz z dôvodu rastúcej japonskej hrozby na hranici medzi Mongolskom a Mandžuskom zvrátil priebeh mongolského socializmu v prospech novej politiky hospodárskeho postupného rozvoja a budovania národnej obrany. Sovietske a mongolské armády porazili japonské sily, ktoré napadli východné Mongolsko v lete roku 1939 bitke pri rieke Chalchyn, a na jeseň toho istého roku bola podpísaná dohoda o prímerí, ktorou sa zriaďuje komisia na definovanie mongolsko-mandžúskych hraníc. Po roku 1941 bola mongolská ekonomika upravená tak, aby v čo najväčšej miere podporovala Sovietsky zväz, vrátane poskytovania financovania niekoľkým sovietskym vojenským jednotkám. Ruský historik V. Suvorov napísal, že mongolská pomoc počas sovietsko-nemeckej vojny bola dôležitá ako pomoc Spojených štátov, pretože teplé oblečenie často rozhodovalo o víťazstve v bitkách na východnej fronte. Mongolskí dobrovoľníci navyše bojovali v Červenej armáde proti silám osi v Európe. V roku 1944 Mongolsko stratilo jedného zo svojich susedov, keď sa Tuvanská ľudová republika pripojila k Sovietskemu zväzu. V lete 1945 Sovietsky zväz využil Mongolsko ako jednu základňu na začatie Mandžuskej strategickej útočnej operácie, úspešného útoku proti Japoncom. Predchádzajúca výstavba priniesla do Mongolska 650 000 sovietskych vojakov spolu s obrovským množstvom vybavenia. Mongolská ľudová armáda zohrala v konflikte obmedzenú podpornú úlohu, ale jej zapojenie dalo Stalinovi prostriedky na to, aby donútilo čínsku stranu konečne prijať nezávislosť Mongolska. Čínsko-sovietska zmluva (1945) a nezávislosť Mongolska Konferencia z Jalty vo februári 1945 zabezpečovala účasť Sovietskeho zväzu v tichomorskej vojne. Jednou zo sovietskych podmienok na účasť v Jalte bolo to, že po vojne si bude vonkajšie Mongolsko zachovať svoj „status-quo“. Presný význam tohto „status-quo“ sa stal sporom pri čínsko-sovietskych rozhovoroch v Moskve v lete 1945 medzi Stalinom a vyslancom Chiang Kai-sheka, T. V. Soongom. Stalin trval na tom, aby Čínska republika uznala nezávislosť vonkajšieho Mongolska - čo sa jej už de facto užilo, aj keď zostalo súčasťou Číny. Chiang Kai-shek najprv nesúhlasil, ale nakoniec sa dohodli. Chiang však vyťažil zo Stalina prísľub, že upustí od podpory Čínskej komunistickej strany, čiastočne za vzdanie sa vonkajšieho Mongolska. Čínsko-sovietska zmluva tak zaručila nezávislosť vonkajšieho Mongolska, zároveň však ukončila nádeje Khorloogiina Choibalsana na zjednotenie vonkajšieho Mongolska s vnútorným Mongolskom, ktoré zostalo v rukách Číny. Choibalsan spočiatku dúfal, že Stalin podporí jeho víziu Veľkej Mongolska, ale sovietsky vodca ľahko obetoval víziu Choibalsana za sovietske zisky, zaručené čínsko-sovietskou zmluvou a legitimizované dohodami z Jalty. V tomto zmysle čínsko-sovietska zmluva znamenala trvalé rozdelenie Mongolska na nezávislú Mongolskú ľudovú republiku a susedné vnútorné Mongolsko Čínskej republiky. Politika studenej vojny (1945 – 1985) V rámci vzťahov s Moskvou sa mongolská vláda posunula k povojnovému vývoju so zameraním na civilné podnikanie. Mongolsko bolo v tom čase jednou z najizolovanejších krajín sveta a takmer nemalo kontakt so žiadnym štátom mimo Sovietskeho zväzu. Po vojne sa rozšírili medzinárodné vzťahy a Mongolsko nadviazalo vzťahy so Severnou Kóreou a novými komunistickými štátmi vo východnej Európe. Mongolsko a Čínska ľudová republika (ČĽR) sa navzájom uznali v roku 1949 a ČĽR sa vzdala všetkých nárokov voči vonkajšiemu Mongolsku. Mao Zedong však súkromne dúfal, že sa Mongolsko znovu pripojí k Číne. Túto otázku nastolil pred sovietskym vedením už v roku 1949 (na stretnutí s Anastasom Mikoyanom v Xibaipo) a potom, ako ho Stalin pevne odmietol, bol odmietnutý aj v roku 1954, rok po Stalinovej smrti. V roku 1956, po Nikitovi Chruščovovom vypovedaní Stalina, sa čínski vodcovia pokúsili predstaviť nezávislosť Mongolska ako jednu zo Stalinových chýb pri stretnutiach s Mikojanom. Sovietska reakcia bola, že sa Mongoli mohli slobodne rozhodnúť o svojom vlastnom osude. V roku 1952 Choibalsan zomrel v Moskve, kde sa liečil na rakovinu. Na jeho miesto nastúpil Yumjaagiin Tsedenbal. Na rozdiel od svojho predchodcu bol Tsedenbal nadšený začlenením Mongolska ako konštitučnej republiky Sovietskeho zväzu. Táto myšlienka sa stretla s tvrdou opozíciou ostatných členov MPRP a následne sa opustila. V 50-tych rokoch sa vzťahy medzi MPR a ČĽR značne zlepšili. Čína poskytla toľko potrebnej hospodárskej pomoci, aby vybudovala celé priemyselné odvetvia v Ulánbátare, ako aj bytové domy. Do týchto projektov boli zapojené tisíce čínskych robotníkov, kým ich Čína po roku 1962 nevzdala v snahe prinútiť Mongolsko, aby sa v čase zhoršujúcich sa čínsko-sovietskych vzťahov rozpadlo s Moskvou. Po začiatku čínsko-sovietskeho rozdelenia sa Mongolsko krátko zaočkovalo, ale čoskoro zaujalo ostro prosovietsky postoj a bolo jednou z prvých socialistických krajín, ktoré podporili sovietske postavenie v hádke s Čínou. Vojenská výstavba na čínsko-mongolskej hranici sa začala už v roku 1963; v decembri 1965 mongolské politbyro požiadalo Sovietsky zväz o umiestnenie svojich vojenských síl v Mongolsku. V januári 1966 podpísali obe krajiny Leonidom Brežněvom do Mongolska zmluvu o vzájomnej pomoci, ktorá vydláždila cestu k sovietskej vojenskej prítomnosti v MPR. Vo februári 1967, po týždňoch zhoršovania čínsko-sovietskeho napätia, Moskva oficiálne schválila rozmiestnenie reorganizovanej 39. sovietskej armády v Mongolsku. S podporou Sovietov Mongolsko zvýšilo svoju účasť na konferenciách sponzorovaných komunistami a medzinárodných organizáciách. V roku 1955 sa Mongolsko pokúsilo o vstup do Organizácie Spojených národov, ale žiadosť vetovala Čínska republika (teraz založená na Taiwane), ktorá si zachovala obnovený nárok na Mongolsko. Mongolsko sa stalo členom OSN v roku 1961 po tom, ako Sovietsky zväz hrozil vetom, že ak všetky štáty znovu využijú svoje veto, bude vetovať prijatie všetkých novo dekolonizovaných afrických štátov. Diplomatické vzťahy so Spojenými štátmi boli nadviazané až na konci studenej vojny. Mongolsko sa stalo sporom medzi Sovietskym zväzom a Čínou po čínsko-sovietskom rozdelení kvôli prítomnosti sovietskych jadrových zbraní. Začiatkom osemdesiatych rokov sa Tsedenbal stal stále viac autoritárskym a nevyspytateľným. Po sérii očístok v strane bol v auguste 1984 vylúčený z funkcie pod zámienkou „staroby a duševnej neschopnosti“. Odstránenie Tsedenbalu malo plnú podporu Sovietskeho zväzu a odišiel do Moskvy, kde žil až do svojej smrti na rakovinu v roku 1991. Jambyn Batmönkh prevzal funkciu generálneho tajomníka a nadšene sa zapojil do reforiem, ktoré v Sovietskom zväze realizoval Michail Gorbačov. Kolaps (1985 – 1992) Keď sa v Sovietskom zväze dostal k moci Michail Gorbačov, vykonával politiku perestrojky a glasnosti. Reformná atmosféra v Sovietskom zväze vyvolala podobné reformy v Mongolsku. Po masových demonštráciách v zime 1990 MPRP začala uvoľňovať svoje kontroly nad politickým systémom. Politbyro MPRP rezignovalo v marci a v máji bola ústava zmenená a doplnená, pričom sa vypustila zmienka o úlohe MPRP ako vedúcej sily v krajine, legalizovala opozičné strany, vytvorila sa stály legislatívny orgán a zriadil sa úrad prezidenta. 29. júla 1990 sa v Mongolsku uskutočnili prvé slobodné, viacstranné voľby. Výsledky volieb vrátili väčšinu pre MPRP, ktorý zvíťazil s 85% hlasov. Až v roku 1996 bolo reformované MPRP odhlasované mimo úradu. ZSSR stiahol v rokoch 1987 až 1992 svoje jednotky umiestnené v Mongolsku a technickú a finančnú pomoc. Následne sa zahraničná a obranná politika Mongolska zásadne zmenila: „Udržiavanie priateľských vzťahov s Ruskou federáciou a Čínskou ľudovou republikou je prioritou činnosti zahraničnej politiky Mongolska. Neprijíma líniu žiadnej krajiny, ale v zásade zachováva vyvážený vzťah s oboma a podporuje všestrannú dobrú susedskú spoluprácu.


Štátny znak Mongolska

Context: Historické znaky V rokoch 1960 až 1991 sa v Mongolskej ľudovej republike používal podobný znak s niekoľkými odlišnými prvkami. V strede znaku bol normálny kôň s jazdcom, zobrazení idúci ku zlatému slnku (komunizmu) nad horami. Budhistická symboly boli nahradené symbolmi socializmu. V dolnej časti znaku bolo ozubené koleso (symbol industrializácie), z ktorého vychádzali po obvode kruhu obilné klasy (symbol poľnohospodárstva). Hore bola červená päťramenná hviezda zo socialistickej verzia sojomba. Obilné klasy boli previazané stuhou v mongolských národných farbách so zlatým nápisom БНМАУ , skratka pre Бүгд Найрамдах Монгол Ард Улс (Mongolská ľudová republika). Image:Coat of Arms of the People s Republic of Mongolia (1940 - 1941).svg|Štátny znak Mongolskej ľudovej republiky 1940 – 1941 Image:Coat of Arms of the People s Republic of Mongolia (1941 - 1960).svg|Štátny znak Mongolskej ľudovej republiky 1941 – 1960 Image:Coat of Arms of the People s Republic of Mongolia (1960-1991 version).png|Štátny znak Mongolskej ľudovej republiky 1960 – 1991


Sojombo (symbol)

Context: Pozri aj  Štátny znak Mongolska Buriatsko


Vlajka Mongolska

Context: Introduction Vlajka Mongolska Vlajka Mongolska – tvoria ju tri zvislé pruhy – červený, svetlo modrý a červený; v červenom pruhu pri žrdi je umiestnený žltý ideogram sojombo - národný symbol Mongolska. Jednotlivé prvky sojomba majú symbolický význam. Najhornejšia figúra predstavuje oheň, symbol šťastia a spokojnosti. Jeho tri plamene znamenajú minulosť, prítomnosť aj budúcnosť. Slnko a mesiac sú predstavou „ sveta “ a večnosti (mladý mesiac je otcom Mongolska a zlaté slnko jeho matkou). Ďalší prvok, trojuholník (iný je na spodku ideogramu), symbolizuje šíp a kopiju obrátené hrotom k zemi, čo v mongolskej heraldike znamená „ smrť nepriateľovi “. Úzky obdĺžnik (opäť vo dvojici) pripomína rovinu stepi, priamočiarosť, spravodlivosť a čestnosť. Uprostred znaku je kruh „Jin-jang“, starý budhistický symbol jednoty protikladov (ohňa a vody, neba a zeme, muža a ženy), pripomínajúci tu telá dvoch rýb primknutých k sebe a v nekonečnom kruhu prechádzajúcich jedna v druhú. Zľava aj sprava sú dva vysoké obdĺžniky, symbolizujúce piliere, pevnosť, tvrdosť a príslovie „ dvaja priatelia sú silnejší ako kamenná hradba “. Žltá farba predstavuje zlato a jeho stálosť, nemeniacu sa ani pri skúške ohňom, modrá je tradičná mongolská farba a pripomína bezoblačné oblohy, červená je symbolom revolúcie, ale tiež lásky a víťazstva. Vlajka bola zavedená roku 1940.


Mongolsko

Context: Štátne zriadenie a administratívne členenie  Štátne zriadenie Oficiálny názov Mongolska je Mongol Uls. Krajina vznikla po zániku Čínskeho cisárstva v roku 1911. Od roku 1921 je známa pod názvom Mongolská ľudová republika a je parlamentnou republikou so systémom viacerých politických strán. Má jednokomorový parlament volený väčšinovým systémom v jednomandátových obvodoch. Zákonodarná moc v Mongolsku náleží Parlamentu či Ikh Huralu (mong.) a má 76 poslancov. Na čele vlády stojí ministerský predseda ktorým je v tomto období Norovyn Altankhuyag (od 2012). Zákonodarným orgánom je jednokomorový parlament. Vláda ako vrcholný orgán výkonnej moci je zborom, kolektívnym exekutívnym orgánom, ktorý reprezentuje predseda vlády. Zásadný ústavný vzťah vlády k parlamentu je vzťah ústavnej zodpovednosti. Hlavou štátu je prezident volený raz za štyri roky v priamych voľbách. Prezident má obmedzené ústavné právomoci a funkciu môže zastávať len dve volebné obdobia. Prezidentské voľby prebiehajú v dvoch kolách. Každá parlamentná strana (sama alebo spoločne s inými) navrhuje svojho kandidáta. Občania Mongolska s aktívnym volebným právom (ktorí dosiahli vek 18 rokov) sa zúčastňujú prvého kola volieb priamym tajným hlasovaním. Veľký štátny chural považuje za zvoleného prezidenta kandidáta, ktorý získal väčšinu hlasov všetkých voličov v prvom kole prezidentských volieb. Ak ani jeden z kandidátov nezískal väčšinu, do druhého kola postupujú dvaja kandidáti s najväčším počtom hlasov. V prípade, že ani v druhom kole nezvíťazí žiadny z kandidátov, vyhlasujú sa nové voľby. Prezident môže byť znovu zvolený len raz. Odo dňa svojej prísahy je prezident uvoľnený zo všetkých svojich predchádzajúcich funkcií. Administratívne členenie Mongolsko sa administratívne delí na 21 provincií. Provincie sa delia na niekoľko somonov, strediskových obcí s obchodom, benzínovou pumpou a školou. Najmenšou správnou jednotkou sú osamelé bagy, tvorené len niekoľkými drevenými chatkami. Na ploche žije v Mongolsku okolo 3,2 milióna obyvateľov, veľká časť z nich žije v odľahlých kočovníckych samotách ajloch. Ekonomika Baňa na železnú rudu Oyu Tolgoi pri hraniciach s ČĽR. Po svojom dokončení v roku 2013 má vytvárať až tretinu mongolského HDP. Mongolsko patrí podľa klasifikácie Svetovej banky medzi krajiny s nižšími strednými príjmami. Relatívne sťažená situácia vyplýva z vnútrozemskej polohy (na druhej strane strategická poloha v tesnej blízkosti s globálnymi hráčmi), rozsiahly je klientelizmus a rodinkárstvo. Nezanedbateľná je určité umelá závislosť na zahraničných dotáciách. Mongolsku doteraz nebol EÚ priznaný štatút krajiny s trhovou ekonomikou. Rast HDP Mongolska bol v r. 2011 s hodnotou 17,3% najvyšší na svete a dvojciferný rast pokračoval aj v r. 2012, kedy dosiahol 12,3%. Aj v roku 2012 rástol index priemyselnej produkcie. Oficiálna miera nezamestnanosti je oproti skutočnosti podhodnotená (v Mongolsku možno sledovať paradox, kedy je reálna nezamestnanosť vysoká, ale pracovná sila sa importuje), ale v r 2012 sledujeme pokles. Základ mongolského hospodárstva i priemyselného sektora leží primárne v ťažobnom odvetví, pretože pod povrchom zeme sa nachádza približne 70 druhov nerastov, významné sú vzácne prvky. Napríklad zásoby uhlia sa v Mongolsku odhadujú na 162 mld. t, pričom celosvetová spotreba sa pohybuje okolo 10 mld. ton. Odhaduje sa, že Mongolsko má po Číne druhé najväčšie svetové zásoby nerastných surovín. Meradlom 1:50 000 je však preskúmaná iba necelá tretina mongolského územia (90% v mierke 1:200 000). Pilierom v tomto smere je od r. 2011 ťažba uhlia, ktorá prekonala ťažbu medi. Postavenie Mongolska je napr. oproti Číne rozdielne, pretože suroviny má, ale ich domáca spotreba je minimálna. Vzhľadom na celosvetový dopyt po nerastných surovinách a veľkých zahraničných investíciách v Mongolsku, ktoré generujú ďalšie aktivity a rozvoj niektorých ďalších sektorov, predpokladajú medzinárodné inštitúcie Mongolsku veľký rozvoj. Makroekonomická stabilita, pokusy redukovať chudobu a vyrovnávanie rozdielov medzi vidiekom a mestami zostávajú proklamovanými prioritami mongolskej vlády, v r. 2011 sa po mnohých rokoch znížil počet ľudí žijúcich pod hranicou chudoby. Mongolská vláda predpokladá ďalšie zvyšovanie podielu súkromného sektora na ekonomike. Proces privatizácie by mal prebehnúť v rôznych sektoroch (napr. niektoré elektrárne, bane, cementáreň, burza cenných papierov, telekomunikačný úrad), ale je možné predpokladať, že v mnohých si bude aj naďalej chcieť mongolský štát udržať majoritu. Mongolsko tiež vyjadruje záujem o jadrovú energiu, ale postavenie vlastnej jadrovej elektrárne nie je zatiaľ naplánované. Ako problematická do budúcna je vnímaná závislosť na jednom odvetví, teda ťažbe. Nová mongolská vláda má za cieľ diverzifikovať mongolskú ekonomiku a určiť perspektívne odvetvia, ktoré je potrebné ďalej podporovať a vytvoriť tak kvalitu celosvetovo známej značky. Patrí k ním: výroba kašmírových a vlnených produktov, spracovanie koží a kožušín, textilné odvetvie, mäso a mäsové výrobky, mlieko a mliečne výrobky a odvetvia cestovného ruchu. Pokiaľ ide o rozvoj vidieka, tu si vláda kladie za cieľ zastavenie poklesu poľnohospodárstva a migráciu vidieckych obyvateľov do hlavného mesta Ulanbátar, zlepšenie marketingu poľnohospodárskej produkcie, vypracovania politiky riešenie následkov prírodných katastrof, realizácii pozemkovej reformy, ochranu životného prostredia, zlepšenie vidieckej infraštruktúry a zabezpečenie primeraného využívanie prírodných zdrojov. Rovnako sa vyslovuje pre obmedzenie rizík spojených s pastierstvom diverzifikáciou poľnohospodárskej produkcie (najmä zavedením pestovania zemiakov a zeleniny) a na podporu spolupráce medzi pastiermi. Úderom pre mongolskej hospodárstvo boli veľmi nepriaznivé klimatické podmienky, ktoré Mongolsko zasiahli na prelome rokov 2009/10. Po relatívne suchom lete, ktoré zapríčinilo, že neboli vytvorené náležité zásoby krmiva pre hospodárske zvieratá, zasiahla Mongolsko krutá zima. Straty na zvieratách dosiahli približne 10 mil. Posledné obdobie však bolo naopak veľmi priaznivé a všetky straty boli kompenzované a v r. 2012 činil počet cca 41 mil. kusov. Životné prostredie predstavuje diskutovanú oblasť. Je nevyhnutné reagovať na celosvetové klimatické zmeny, iniciovať preventívne opatrenia proti odlesňovaniu, bojovať proti znečisteniu ovzdušia (hlavné mesto Ulanbátar je podľa oficiálnych štúdií má v niektorých ukazovateľoch bezkonkurenčne najhoršie ovzdušie celosvetovo), riešiť otázky odpadov. Opustených a narušených miest po ťažbe sa podľa národných štatistík v Mongolsku nachádza 560. V tejto oblasti však zatiaľ takmer nie sú výsledky. Štruktúra priemyslu Mongolská vláda stanovila rozvoj priemyselnej výroby orientovanej na export za prioritu. Problémom mongolského priemysle zostáva využívanie zastaraných technológií a zariadení, a s tým súvisiaca nízka produktivita. Celkovo je však priemyselná základňa veľmi malá. Väčšina priemyselnej produkcie vyplýva z ťažby a tomu zodpovedajú rozsiahle investície a dovoz. Ťažobný priemysel Uvedený sektor je pre mongolskej hospodárstva absolútne kľúčový, zabezpečuje cca 22% HDP, 67% priemyselnej produkcie a 90% z celkového mongolského exportu. Pokiaľ ide o ťažobný priemysel, vláda očakáva, že sa budú skúmať nové možnosti ťažby a že budú postavené nové závody, a to s pomocou zahraničných aj domácich investorov (ktorí však aktivity vzhľadom na nejasné prostredia obmedzujú). Na ťažbe nerastov a ich exportu je Mongolsko v podstate závislé. Zo strednodobého hľadiska je cieľom zvýšiť pridanú hodnotu v ťažobnom sektore. Treba konštatovať, že prevažná väčšina všetkých nerastov sa v Mongolsku ťaží povrchovo. Hodnotou vývozu v rokoch 2011 aj 2012 bolo najvýznamnejšie uhlie. Mongolsko sa dokonca stalo najväčším konkurentom Austrálie pri vývoze uhlia do Číny. Na význame však ďalej narastá napr. ťažba železnej rudy, zlata, uránu, molybdénu, ropy, volfrámu, fluoritu a zinku. Celkovo sa v Mongolsku nachádza 69 nerastov a ďalšie zeminy (vrátane vzácnych prvkov). Zlato sa ťaží povrchovo s pomerne nízkymi nákladmi. Spracovateľský priemysel Základ mongolského spracovateľského priemyselného sektora (tvoril v r 2012 23% z celkovej priemyselnej výroby) leží v potravinárstve, spracovanie produktov získaných zo živočíšnej výroby (vlna, koža) a v spracovaní nerastných surovín (obohacovanie meďnatej rudy). Spracovateľský priemysel vo vidieckych oblastiach je ale veľmi slabý, negatívny dopad mal najmä rozpad organizovaných reťazcov výkupní surovín. Vážnym problémom sú zastarané technológie a vybavenie, nedostatok kapitálu a finančných služieb na vidieku, vysoké dopravné náklady (spojené so slabo rozvinutou dopravnou infraštruktúrou), nedostatočné normy a štandardy bežné pre vyspelé krajiny a slabá dopravná obslužnosť od veľkých (susedných) trhov RF a ČĽR, ale aj ostatných trhov (napr. západná Európa). Svetovo preslávené sú mongolskej výrobky z kašmíru, ktoré však výrazne zdražujú. Poľnohospodárstvo V poľnohospodárskom sektore je zamestnaná viac ako tretina ekonomicky aktívneho obyvateľstva Mongolska a na HDP sa podieľa cca 13%. Asi 99 % poľnohospodárskej pôdy zaberajú lúky a pasienky, 1 % orná pôda. Chov hospodárskych zvierat zohráva v mongolskej ekonomike kľúčovú úlohu a má zásadný význam pre zamestnanosť (a s tým spojenú sociálna oblasť) aj exportné príjmy. Pastierstva v Mongolsku zamestnáva podstatnú časť vidieckeho obyvateľstva (v r. 2012 cca 300 tis. Pastierov), ale ich počet z roka na rok klesá. Živočíšna výroba tvorí zhruba 70% celkovej produkcie sektora. Chov hospodárskych zvierat je extenzívny a produkcia je závislá na prírodných podmienkach, najmä na teplotách v zime. Adekvátne veterinárna asistencia je dostupná len malej časti chovateľov. V roku 2012 počet hospodárskych zvierat dosiahol podľa mongolských predbežných štatistík 40,9 mil. ks (17,5 mil kozy, 18,1 mil ovce, 2,6 mil dobytok, 2,3 mil kone, 305 tis. Tiav), Ovčie, konské a hovädzie mäso sú hlavným zdrojom obživy obyvateľov vidieka i miest. Kozy sa chovajú najmä kvôli kozej srsti, ktorá je surovinou pre výrobu kašmíru, ktorý je jedným z hlavných vývozných artiklov. Vyváža sa tiež ovčia vlna a ďalej kože ovčie, kozie aj hovädzie. V Mongolsku existuje aj chov tiav na srsť a využívaná je aj srsť jakov. Mäso a mlieko sa produkuje pre miestny trh. Mongolsko sa snaží o zvýšenie exportu mäsa, zatiaľ však výrobcovia nie sú schopní dodržať hygienické podmienky spracovania a špeciálne dopravu mäsa. Vývozu do krajín EÚ bránia prísne veterinárne zákony, ktoré nedovoľujú dovoz mäsa a koží z krajín, kde sa vyskytuje slintačka, mor a iné veterinárno nebezpečné choroby. Výskyt týchto chorôb možno vystopovať aspoň v niektorých oblastiach Mongolska takmer každoročne. Služby Najrýchlejšie sa rozvíjajúce oblasťou služieb je maloobchod a veľkoobchod, značný vývoj je badateľný v oblasti cestovného ruchu a verejného stravovania. Doprava, skladovanie, vzdelávanie, verejná administratíva, finančné služby, zdravotníctvo a sociálne služby a hotelierstvo sú ďalšími zložkami tohto sektoru, ktorý tvorí okolo 45% HDP. V roku 2012 navštívilo Mongolsko cca 476 tis. turistov. Najviac turistov pricestovalo z ČĽR, RF, Kórejskej republiky, ďalšie miesta zaujímajú Japonsko, USA, SRN, Francúzsko a ďalšie krajiny. Mongolská vláda považuje cestovný ruch za jednu z priorít rozvoja ekonomiky a má cieľ prilákať milión turistov v roku 2015. V posledných rokoch predstavujú príjmy z cestovného ruchu významnú časť (cca 10%) HDP. Vzhľadom na zložité podmienky pre cestovateľov prevláda organizovaná turistika, väčšinou však cudzinci prichádzajú zo súkromných dôvodov.


Džungársko

Context: Etymológia Názov Džungársko pochádza z mongolského slova Зүүнгар (Züüngar). "Züün" znamená ľavý a "gar" ruka, ako sa označovali Mongoli žijúci na strane po "ľavej ruke", keď sa Mongolská ríša rozdelila na východnú a západnú časť.


Mongolsko

Context: Obyvateľstvo Obyvatelia krajiny sú z 95% Mongoli. Najväčšou menšinou v Mongolsku sú Kazachovia, ktorých podiel dosahuje 4,5% všetkého obyvateľstva. Ďalej sú v Mongolsku zastúpení Rusi, Číňania, Kórejci a mnoho iných národností. Mongoli nie sú etnicky úplne jednotný národ, na území ich vlastného štátu sú zastúpené národnostné skupiny Chalchovia (86%), Ojratovia a Burjati. Ich náboženstvom je prevažne budhizmus. Až do 20. rokov 20. storočia sa v krajine používalo vlastné písmo, dnes je však úradným písmom upravená cyrilika. Značná časť mongolského obyvateľstva donedávna žila kočovným spôsobom života o čom svedčí aj fakt, že v mongolskom jazyku existuje až 300 pomenovaní pre kone. Pokračujúca urbanizácia vedie k sústreďovanie populácie v hlavnom meste Ulanbátare a niekoľkých oveľa menších mestách. Ulanbátar so svojou rozvíjajúcou sa civilizačnou štruktúrou priťahuje bývalých kočovných pastierov dobytka, ktorých stáda uhynuli v tvrdých zimách. V dôsledku toho vzniklo na okraji Ulanbátare niekoľko sídlisk pozostávajúcich z jurt. Úradným jazykom je mongolčina. Ďalším najpoužívanejším jazykom je ruština a čínština. Administratívne členenie Mongolska


Vlajka Mongolska

Context: Galéria Image:Flag of the People s Republic of Mongolia (1921-1924).svg| Vlajka Mongolska (1921-1924) Image:Flag of the People s Republic of Mongolia (1924-1940).svg| Vlajka Mongolska (1924-1940) Image:Flag of the People s Republic of Mongolia (1949-1992).svg| Vlajka Mongolska (1949-1992) Image:Soyombo symbol.png|Sojombo


Mongolsko

Context: Infraštruktúra Výstavba infraštruktúry vzhľadom na rozlohu a plánovaný rozvoj krajiny patrí medzi priority mongolskej vlády. Do oblasti rozvoja infraštruktúry smeruje nezanedbateľná časť zahraničnej rozvojovej pomoci a spolupráce. Napriek tomu je infraštruktúra stále slabinou mongolskej ekonomiky a niektoré firmy budujú pre nich nutné projekty samy. Najdôležitejšími oblasťami infraštruktúry vzhľadom na klimatické a geografické podmienky sú energetika a doprava. Ulanbátar - hlavné a jediné veľké mesto Mongolska Doprava Značná rozloha krajiny a malá hustota obyvateľstva má za následok relatívny nedostatok dopravných infraštruktúr. Približne len pätina ciest je asfaltovaných (nachádzajú sa v okolí hlavného mesta a miest nad 10 000 obyvateľov). Množstvo cestných stavieb v súčasnosti iba prebieha alebo je v štádiu plánovania. Mongolská železničná sieť má dĺžku a takmer výlučne ide o železničné spojenie RF a ČĽR. Najdôležitejšia a najdlhšia trať je tzv. Transmongolská magistrála (), ktorá odbočuje z Transsibírskej magistrály v meste Ulan-Ude a na mongolskom území vstupuje do mesta Suchbátar, vedie cez Ulanbátar až k hraniciam, kde prechádza na územie ČĽR. Existujúce mongolské železnice sú v zastaranom stave a ani po technickej stránke nezodpovedá súčasným potrebám na ich vybavenie i priepustnosť. Letecká doprava obstaráva najmä vnútroštátnu a medzinárodnú prepravu osôb. V Ulanbátare je jediné medzinárodné letisko Chinggis Khaan v krajine a potom ďalších 19 vnútroštátnych letísk. Z hlavného mesta existuje pravidelné letecké spojenie do Moskvy, Irkutska, Berlína, Pekingu, Soule, Osaky, Tokia a Hongkongu. Rozširovanie leteckej dopravy sa javí ako úplne nevyhnutné, a to aj vo väzbe na rozvoj turizmu. Energetika Pokiaľ ide o zásobovanie elektrickou energiou a jej rozvodnú sieť, líšia sa zásadne situácia v centrálnom regióne a vo vzdialenejších vidieckych oblastiach. Rozvodná sieť je prepojená s RF a ČĽR. Približne 35% vyrobenej energie spotrebuje priemysel, komunálny sektor 14%, poľnohospodárstvo necelé 1%. Približne 20% dosahujú straty v procese prenosu a distribúcie el. energie a približne 20% tvorí spotreba samotných výrobcov el. energie. Vzhľadom na rozľahlosť krajiny a nízky stupeň osídlenia sú veľkým problémom náklady na prenos energie. Prevažná väčšina elektrickej a tepelnej energie Mongolska (ako celku) sa vyrába v tepelných elektrárňach. Ako hlavný zdroj na výrobu elektrickej energie a tepla sa využíva uhlie. V malej miere sú využívané aj vodné zdroje. Plyn a ropa (mazut) sa na výrobu el. energie takmer nepoužíva. Mongolsko odhaduje svoje uhoľné zásoby na objem presahujúci 160 mld ton. Z toho zásoby uhlia využiteľné na výrobu el. energie predstavujú 13 mld ton. Celkový inštalovaný výkon všetkých existujúcich elektrární Mongolsku je necelých 940 MW, spotreba je o niečo nižšia (problematické sú však výkyvy, preto sa dováža približne 10% z Ruska). Na tepelné elektrárne pripadá 81%, na dieselagregátmi 8%, 3% na vodné elektrárne a 0,2% na slnečné a veterné zdroje. Mongolsko rozhodlo o postupnej privatizácii energetického sektora. Túto situáciu však komplikuje fakt, že ceny energií sú doteraz regulované a stratové. Od roku 2014 by ceny mali byť trhové. Jadrová energetika v krajine nie je využívaná, a to aj napriek tomu, že na území Mongolska sa nachádzajú bohaté ložiská uránovej rudy. Podľa informácií z rôznych zdrojov sa zásoba uránu v Mongolsku pohybuje približne v rozmedzí od 100 000 do 1 až 3 mil ton. Telekomunikácie V oblasti telekomunikácií rýchlo narastá počet mobilných telefónov, ktorý už prevýšil počet pevných liniek. Počet užívateľov mobilných telefónov na konci r. 2012 dosiahol 3,4 mil. (rast o 14% oproti predchádzajúcemu roku) a užívateľov káblovej televízie 231 tis. V hlavnom meste je dobré internetové spojenie. Do oblasti telekomunikácií smerujú zahraničné investície aj zahraničné rozvojová pomoc, predovšetkým z ČĽR, Kórejskej republiky a Japonska. Kultúra Mongolská kultúra. je silne ovplyvnená mongolským kočovným spôsobom života. Prvky svojej kultúry pridali aj susedné krajiny, Čína a Rusko. Významný vplyv mal tibetský budhizmus, a od 20. storočia prostredníctvom Ruska aj európska kultúra. Poslední mongolskí nomádi, ktorí sa ešte stále živia chovom dobytka, rybolovom a chovom zveri, zistili, že ich kultúra predstavuje dôležitú hospodársku hodnotu. Mongolskí pastieri Arati bývajú v tradičných jurtách, pália si svoju vlastnú vodku a nosia tradičné pestré kroje. Aj keď chudobní, sú mimoriadne pohostinní. Pozvať pocestného na jedlo je považované za samozrejmosť. Arati si vyvinuli tiež vlastnú formu spevu – tzv. hrdelný spev, pri ktorom sú schopní vytvoriť v hrdle dva hlasy zároveň. Svoje umenie odovzdávajú z generácie na generáciu. Tradičné hodnoty Mongolov Témy ktoré sú po stáročia uchovávané prostredníctvom ľudových piesni sú predovšetkým láska k rodičom, statočnosť, smútok po domove, túžba vrátiť sa na miesto narodenia. Kone vždy hrali dôležitú úlohu v každodennom živote Mongolov aj umení. Mongoli majú veľa bájnych hrdinov z dávnych čias. Jurty sú súčasťou národnej identity. Džingischán je opisovaný ako vodca všetkých ľudí, ktorí žijú v stanoch. Ešte aj dnes žije veľa obyvateľov v tradičných jurtách, dokonca aj v hlavnom meste Ulanbátare. Náboženstvo v Mongolsku V 17. storočí sa tibetský budhizmus stal dominantným náboženstvom v Mongolsku. Tradičný šamanizmus, bol s výnimkou odľahlých oblastí vytlačený na okraj spoločnosti. Niektoré tradičné praktiky šamanizmu boli začlenené do budhistickej liturgie. Tibetský budhizmus je rituálne náboženstvo s veľkým počtom božstiev. Toto inšpirovalo vznik náboženských objektov vrátane obrazov a sôch. Po stalinských čistkách v roku 1930, boli budhizmus i šamanizmus prakticky zakázané. Od roku 1990 sa v Mongolsku snažia viaceré kresťanské cirkvi získať oporu. Asi 4% mongolského obyvateľstva tvoria moslimovia. Festival Naadam v roku 2006 Festival Naadam Každý rok sa kočovní pastieri schádzajú na tradičných národných slávnostiach Naadam, ktoré trvajú tri dni. Naadam je štátny sviatok, ktorý sa oslavuje každoročne počas letného slnovratu. Ide o tradičný festival konaný po celej krajine. Muži na nich súperia v troch športových disciplínach – v zápasení, jazde na koni a v lukostreľbe. V zápasení sa stretáva 1024 zápasníkov, bez váhového obmedzenia, až kým elimináciou neostane jediný neporazený. V dostihoch je vybraných 1000 najlepších koní z celého Mongolska, ktoré pretekajú na trati dlhej 15 – podľa veku koňa. V lukostreľbe musia muži trafiť 33 terčov na vzdialenosť 75 metrov. Ženy majú terče o 10 metrov bližšie. Každá súťaž dodržiava prastaré pravidlá a sprevádzajú ju tradičné rituály. Ženy súťažia len v lukostreľbe a jazde na koni. Najväčší festival Naadam sa koná v hlavnom meste Ulanbátar počas štátneho sviatku od 11. do 13. júla na Národnom športovom štadióne. V roku 2010 bol Naadam zapísaný na Reprezentatívny zoznam nehmotného kultúrneho dedičstva UNESCO.


Štátny znak Mongolska

Context: Introduction Súbor:State emblem of Mongolia.svg|150px|náhľad|Štátny znak Mongolska 1991 – súčasnosť Štátny znak Mongolska (mongolsky Монгол улсын төрийн сүлд , Mongol ulsyn töriin süld ) bol prijatý 12. februára 1992 po páde komunistickej vlády. Znak je tvorený modrým kruhom, v ktorého strede je okrídlený letiaci kôň v kombinácii so sojombom, symbolizujúcim mongolskú nezávislosť, suverenitu a ducha národa. Kruh je ohraničený Tumeň nusan , symbolizujúcim večnosť. Na vrchole znaku je chandmani , tri budhistické klenoty (modrý, červený a zelený) symbolizujúce minulosť, súčasnosť a budúcnosť. Pod koňom je zelené pohorie, s kruhom osudu uprostred.


Ústava Mongolskej republiky

Context: Introduction  Ústava Mongolska () je základný a najvyšší zákon (ústava) Mongolska. Bola prijatá 13. januára 1992, s účinnosťou od 12. februára, novelizovaná 24. decembra 1999 a 4. decembra 2000. Ústava odzkadľuje politické, ekonomické a spoločenské zmeny nastolené demokratickou revolúciou v roku 1990, ktorá ukončila obdobie vlády komunistického režimu. Mongolsko ustanovuje ako demokratickú pluralitnú parlamentnú republiku, garantujucu ľudské práva, slobodu vierovyznania, prejavu, pohybu a v hospodárskej oblasti ustanovujúca zmiešanú ekonomiku. Ústava sa člení na šesť hláv a 70 článkov. Predchádzajúce (socialistické a nedemokratické) ústavy boli prijaté v rokoch 1924, 1940 a 1960.


Mongolčina

Context: Introduction Mapa rozšírenia mongolčiny Mongolčina alebo vlastná mongolčina (ak sa považuje za viacero jazykov) vlastné mongolské jazyky/mongolský makrojazyk je najvýznamnejší jazyk (resp. skupina jazykov či makrojazyk) zo skupiny mongolských jazykov a hlavný jazyk v Mongolsku. Ethnologue 2009 hovorí o vlastných mongolských jazykoch resp. mongolskom makrojazyku a rozlišuje dva jazyky: chalchská mongolčina/chalšská mongolčina (centrálna mongolčina, chalchčina/chalština, chalcha, chalcha-mongolčina, chalchské nárečie/nárečia) - vrátane dialektu dariganga (južná chalchčina) periférna mongolčina (=vnútorná mongolčina) - vrátane nárečia ordos Mongolčinou (chalchskou aj periférnou) hovorí asi 6 miliónov ľudí v Mongolsku, v priľahlých oblastiach Ruska a Číny (v autonómnej oblasti Vnútorné Mongolsko). Za spisovný variant jazyka sa v Mongolsku považuje najrozšírenejšie nárečie chalchčina. Mongolčina sa píše v Mongolsku a Rusku cyrilikou, v Číne tradičným mongolským písmom. Kategória:Mongolské jazyky


Štátny znak Mongolska

Context: Štátny znak Mongolska (mongolsky Монгол улсын төрийн сүлд, Mongol ulsyn töriin süld) bol prijatý 12. februára 1992 po páde komunistickej vlády. Znak je tvorený modrým kruhom, v ktorého strede je okrídlený letiaci kôň v kombinácii so sojombom, symbolizujúcim mongolskú nezávislosť, suverenitu a ducha národa. Kruh je ohraničený Tumeň nusan, symbolizujúcim večnosť. Na vrchole znaku jechandmani, tri budhistické klenoty (modrý, červený a zelený) symbolizujúce minulosť, súčasnosť a budúcnosť. Pod koňom je zelené pohorie, s kruhom osudu uprostred.


Mongolské národné futbalové mužstvo

Context: História Futbalový zväz bol založený v roku 1959. Mongolsko sa nikdy nekvalifikovalo na Majstrovstvá sveta vo futbale alebo Majstrovstvá Ázie vo futbale. Mongolsko je členom Východoázijskej futbalovej federácie (EAFF).


Mongolská ríša

Context: Introduction Územný vývoj Mongolskej ríše Mongolská ríša (mong.: Монголын Эзэнт Гүрэн) bola najväčšia ríša v dejinách a jedna z najobávanejších v Eurázii. Vznikla zjednotením mongolských, a podmanením jednotlivých turkických kmeňov pod vedením Temüdžina, ktorého roku 1206 zhromaždenie mongolských náčelníkov vyhlásilo za veľkého chána - Džingischána. Tak sa začala územná expanzia mongolských kmeňov. Postupne sa pod ich nadvládu dostala Čína, Perzia, Kyjevská Rus a v roku 1241 sa Mongoli pri invázii do Uhorska objavili aj na Morave. Neúspešne sa pokúsili dobyť Indiu a Japonsko. Pri ich nájazdoch zahynulo asi 40 miliónov ľudí. Počas 14. storočia sa väčšina chanátov Mongolskej ríše rozpadla na menšie celky.


Bügd Najramdach Mongol

Context: Pozri aj  Mongolsko


Ústava Mongolska

Context: Introduction  Ústava Mongolska môže byť: ústava Mongolskej ľudovej republiky z roku 1924, pozri Ústava Mongolskej ľudovej republiky (1924) ústava Mongolskej ľudovej republiky z roku 1940, pozri Ústava Mongolskej ľudovej republiky (1940) ústava Mongolskej ľudovej republiky z roku 1960, pozri Ústava Mongolskej ľudovej republiky (1960) ústava Mongolskej republiky z roku 1992, pozri Ústava Mongolska


Prvá indočínska vojna

Context: Spojené štáty súhlasili s tým, aby Francúzsko vytvorilo Francúzsky vietnamský štát, ako integrálnu súčasť Francúzskej únie na čele s cisárom Bao Daiom, na základe ktorého sformovala svoju Vietnamskú národnú armádu. Vojna v Indočíne prebiehala istú dobu paralelne s kórejskou vojnou.Obidva konflikty mali ideologické zafarbenie. V tom čase sa plne rozvinul globálny konflikt Východ-Západ (ktorého súčasťou bola studená vojna v rokoch 1947/48-1953), ktorý postavil proti sebe dve superveľmoci: USA a ZSSR. Kým na centrálnej úrovni k otvoreným stretom nedochádzalo (medzi veľmocami samými), tak na periférii v jednotlivých častiach sveta, obidve krajiny podporovali svojich priateľov s cieľom oslabiť rivala. Preto boli Spojené štáty ochotné pomôcť Francúzsku v tejto vojne, aj keď odmietali kolonializmus. Najväčšiu pomoc Francúzi dostali zo strany Spojeného kráľovstva a do roku 1949 aj od Čankajšekových Číňanov. Vietnamskí komunisti získali podporu najmä po roku 1949 od Mao Ce-tungovej Číny a ZSSR. Číňania nedodávali len vojenskú techniku, ale tiež školili dôstojnícky zbor Viet Minhu. Ten dosiahol prvý väčší úspech v roku 1950, keď dobyl oporné francúzske body na čínskych hraniciach, čím zabezpečil otvorenú cestu pre čínske zásobovanie. Ďalším krokom bola snaha komunistov ovládnuť deltu Červenej rieky, ale opevnenia francúzskych pozícií neprelomili. V tejto operácii utŕžil Viet Minh masívne straty.


Prvá indočínska vojna

Context: Ženevské dohody Francúzske pozície v bitke pri Dien Bien Phu. Mierové rokovania v Ženeve prebiehali v dvoch etapách. Prvá etapa od 26. apríla do 17. júna a ďalšia od 10. do 20. júla 1954. Schôdzky sa zúčastnili ZSSR, USA, Spojené kráľovstvo, Francúzsko, VDR (severný Vietnam) a Vietnamská republika (južný Vietnam), Kambodža a Laos. Z ázijského kontinentu boli ešte prizvané Čína a India. Ich premiéri (čínsky Čou En-laj a indický Džaváharlál Néhrú) 28. júna 1954 sformulovali všeobecné zásady mierového spolunažívania medzi štátmi - Panča šíla. Ženevské rokovania V otázke Kambodže a Laosu došlo ku zhode, obom štátom bola garantovaná formálna nezávislosť a postavenie neutrálnych krajín. Do konca roka 1954 malo dôjsť k stiahnutiu všetkých cudzích vojsk z ich územia, čo sa aj stalo. V oboch štátoch boli naplánované voľby do koniec roka 1955. Vietnamský problém nebolo tak jednoduché vyriešiť, napriek tomu sa nakoniec podarilo dosiahnuť zhodu, najmä po tlaku Číny na Sovietsky zväz. Severný Vietnam mal byť zatiaľ pod komunistickou nadvládou Ho Či Mina s hlavným mestom Hanoj. Naopak južný Vietnam mal zatiaľ zostať nekomunistický so staronovým vládcom Bao Daiom a hlavným mestom Saigon. Za deliacu hranicu bola určená 17. rovnobežka s priľahlým demilitarizovaným pásmom. Žiadny štát v Indočíne nesmel byť súčasťou akéhokoľvek vojenského paktu. Na leto 1956 boli naplánované slobodné vietnamskej voľby, ktoré mali odpovedať na otázku, aká bude ďalšia budúcnosť Vietnamu a zmluva hovorila o zjednotení tejto krajiny práve v roku 1956. Na plnenie dohôd dohliadala medzinárodná komisia zo zástupcov Indie, Poľska a Kanady. K laoským a kambodžským voľbám došlo podľa zmluvných dojednaní, k voľbám vo Vietname však nikdy nedošlo, takže krajina ostala fakticky rozdelená aj po roku 1956. Komplikovaná bola situácia Francúzska, ktoré v Ženeve vystupovalo z pozície agresora a navyše bolo zmietané vnútropolitickými spormi. Po neúspechu pri Dien Bien Phu podala vláda Josepha Laniela demisiu a nový kabinet Mendèsa France získal dôveru až po sľube, že ukončí vojnové dobrodružstvo v Indočíne. Tak sa aj stalo podpisom ženevských dohôd v júli 1954. Avšak tieto dohody, ako sa neskôr ukázalo, nedodržala žiadna zo zmluvných strán.


Vietnamská republika

Context: Dejiny Vietnamská republika vznikla rozdelením pôvodnej francúzskej kolónie 17. rovnobežkou. K rozdeleniu došlo počas Ženevskej mierovej konferencie medzi 8. májom až 21. júlom 1954. Rozdelenie krajiny bolo súčasťou mierového riešenia niekoľko rokov trvajúceho konfliktu medzi Francúzskom a prevažne komunistickým partizánskym hnutím Viet Minh. Podľa dohody sa mali v oboch častiach krajiny uskutočniť demokratické voľby a následne rozhovory o znovuzjednotení. K tomu však v južnej časti krajiny nedošlo, pretože vláda na juhu pod vedením Ngô Đình Diệma považovala voľby na severe za zmanipulované. Južný Vietnam zostal do veľkej miery dedičom koloniálnych tradícií neefektívneho správneho aparátu. Krajina čelila v priebehu svojej existencie mnohostranným hospodárskym, spoločenským, politickým aj vojenským problémom. V druhej polovici 50. rokov sa v krajine aktivovalo komunistické partizánske hnutie známe ako Vietkong. To prežívalo aj vďaka masívnej podpore severovietnamskej Vietnamskej demokratickej republiky a bezmocnosti susediaceho Laosu a Kambodže, ktoré nedokázali zabrániť presunom Severovietnamskej armády cez svoje územie. Vietnamská republika v dôsledku hroziaceho nebezpečenstva nadviazala úzku spoluprácu so Spojenými štátmi americkými. V roku 1963 vyvrcholila nespokojnosť s autoritatívnym spôsobom vlády prezidenta Diệma, čo vyústilo do prevratu, pri ktorom bol Diệm zavraždený. Vietnamská spoločnosť sa tak zmietala nasledujúce dva roky až do nástupu vlády premiéra Nguyena Cao Kyho 18. júna 1965 v politickom vákuu. Novému premiérovi sa nakoniec spolu s prezidentom Nguyenom Van Thieuom podarilo vytvoriť demokratickú vládu, ktorá viedla krajinu v časoch vojny. Špecifiká bojových operácií a neschopnosť Južného Vietnamu efektívne brániť svoju suverenitu vyústili do veľkej angažovanosti USA vo vojne. Ozbrojené zrážky s komunistickými jednotkami, medzi rokmi 1965 a 1975, sa stali najväčším konfliktom druhej polovice 20. storočia, známym ako vietnamská vojna. Zdĺhavá a krutá protipartizánska vojna však mala v USA mnoho odporcov, ktorým sa podarilo dosiahnuť stiahnutie amerických síl z krajiny. USA, Vietnamská republika, NFOJV aj jej severný sused Vietnamská demokratická republika podpísali koncom januára 1973 v Paríži dohodu, podľa ktorej mali komunisti aj Američania stiahnuť svoje vojenské jednotky z krajiny. Vojská USA Južný Vietnam opustili do konca roku 1973, komunistické sily sa však z krajiny nikdy nestiahli. Napriek záväzkom prezidenta Richarda Nixona, ktorý prisľúbil pomoc v prípade ďalších komunistických útokov, už Spojené štáty do bojov nezasahovali. Na jar 1975 začali komunisti veľkú ofenzívu, prenikli Centrálnou vysočinou, obsadili mestá Hue, Da Nang a Da Lat, čím rozdelili Vietnamskú republiku na dve časti. Juhovietnamská armáda ako aj väčšina obyvateľstva už nekládla efektívny odpor. Thieu požiadal nového amerického prezidenta Forda o vojenskú pomoc, ale americký senát pre bojové operácie neuvoľnil žiadne peniaze. Komunisti postupne obsadili všetky provincie a USA sa zmohli iba na evakuáciu zvyšku svojich civilných pracovníkov z krajiny. Nguyen Van Thieu preto 21. apríla 1975 podal demisiu a odišiel na Taiwan. Za svojho nástupcu menoval Tran Van Huonga, ten však onedlho postúpil prezidentský post Duong Van Minhovi. Minh bol považovaný za oveľa prijateľnejšieho politického predstaviteľa pre Sever a mohol tak teoreticky vyjednať prijateľnejšie podmienky pri neskorších mierových rokovaniach. Severovietnamci však žiadne vyjednávanie nepotrebovali, ich tanky prenikli do Saigonu a Minh podpísal bezpodmienečnú kapituláciu celej krajiny 30. apríla 1975. V priebehu nasledujúceho roku bola Vietnamská republika zlúčená s Vietnamskou demokratickou republikou, nový štátny celok, ktorý oficiálne vznikol 2. júla 1976 bol pomenovaný Vietnamská socialistická republika.


Vietnamská demokratická republika

Context: Introduction  Vietnamská demokratická republika alebo Demokratická republika Vietnam (skrátene VDR, Vietnamsky: Việt Nam Dân Chủ Cộng Hòa), obvykle označovaná ako Severný Vietnam , bol komunistami ovládaný štát v severnej časti Vietnamu, zahrňujúca Tonkin a severnú polovicu Annamu. Hlavným mestom bol Hanoj.


Vietnamská demokratická republika

Context: História Nezávislosť bola vyhlásená Ho Či Minom 2. septembra 1945. Povstalecké hnutie Viet Minh viedlo partizánsku vojnu, v ktorej porazilo Francúzsku koloniálnu správu a 10. októbra 1954 získalo Hanoj. Francúzska Indočína bola rozdelená na Laos, Kambodžu a Vietnam, ktorý delila 17. rovnobežka na severný (Vietnamská demokratická republika) a južný (Vietnamská republika). Komunistická Vietnamská demokratická republika začala v južnej časti krajiny podporovať ozbrojené hnutie Vietkong. Severovietnamská armáda pri tom obsadila pohraničné oblasti Kambodže a Laosu a postupne tam vybudovala tzv. Ho Či Minovu cestu. Do konfliktu sa ako spojenci Vietnamskej republiky postavili krajiny na čele s USA, začala sa tzv. vietnamská vojna. V priebehu rokov 1965-1975 bol Severný Vietnam vystavený intenzívnym náletom amerického a juhovietnamského letectva. Bola to jedna z najintenzívnejších leteckých kampaní od konca druhej svetovej vojny. Po stiahnutí spojencov z Južného Vietnamu v roku 1972 sa vojská Severného Vietnamu pokúsili viackrát napadnúť Vietnamskú republiku. V máji 1975 sa im nakoniec podarilo ovládnuť celú krajinu. Severný Vietnam zanikol 2. júla 1976 tým, že sa oba vietnamské štáty zjednotili a vytvorili jednotnú Socialistickú republiku Vietnam.


Vietnam

Context: Dejiny Vietnam je socialistická republika, ktorá vznikla v roku 1976 spojením Vietnamskej demokratickej republiky (severný Vietnam) a Republiky Vietnam (Južný Vietnam). Prvou historicky dokázanou ríšou na území dnešného Vietnamu bol roku 257 pred Kr. štát Au-lac založený dynastiou Phuc pri ústí Červenej rieky v okolí Hanoja v roku 208 až 207 pred Kr., nasledovala po dynastii Phuc dynastia Thien , ktorú roku 111 pred Kr. zosadil čínsky cisár Han Wudi. Jej ríša bola ako provincia Giao-Či začlenená do čínskeho cisárstva. Obdobie až do 10. storočia bolo poznamenané postupným rozvojom feudálnej aristokracie podľa čínskeho vzoru. V krajine často vznikali povstania proti čínskej nadvláde. Rané ríše Po vyhnaní Číňanov dosiahol roku 938 Ngo-Čchjen štátnu samostatnosť pri zachovaní daňových povinností voči Číne. Jeho následník Dinhbo-Linh povýšil budhizmus na hlavné náboženstvo v krajine (popri konfucianizme a taoizme). Ly-cong-Uan , ktorý sám pochádzal z budhistických kruhov, založil v roku 1010 Thang-Long (dnešný Hanoj) ako nové hlavné mesto ríše Dai Viet (Veľký Viet). Od roku 1407 do roku 1428 bola vietnamská ríša znovu pod nadvládou Číny. V tom istom čase bola založená neskoršia dynastia Le, ktorej sa v roku 1471 podarilo podmaniť a začleniť do krajiny ríšu Čampa ležiacu v dnešnej centrálnej časti Vietnamu. Boje dvorských úradníckych rodín, ktoré podporovali dynastiu Le, viedli k rozdeleniu krajiny na oblasti vplyvu dynastie Nguyen na juhu a Trinh na severe. Obdobie francúzskej kolonizácie Brána do citadely v Hue Od 16. storočia prenikali do krajiny holandskí, portugalskí a francúzski obchodníci a misionári, ktorí dodávkami zbraní podporovali spory medzi dynastiami Nguyen a Trinh. Najväčší vplyv mali francúzski jezuiti. Povstanie Taysonov od roku 1772 do roku 1778, na ktorom sa podieľali hlavne roľníci, zosadilo vládu dynastií Nguyen a Trinh a napokon aj dynastie Le. V roku 1802 sa podarilo Nguyen-Anhovi z dynastie Nguyen s pomocou Francúzov dostať k moci a založiť dynastiu Nguyen. V roku 1858 vniklo francúzske vojsko do južného Vietnamu a dobylo Saigon. Od roku 1880 do roku 1885 boli Annam a Tonkin francúzskymi protektorátmi. V roku 1887 boli nakoniec Kambodža a francúzske kolónie (Kočinčína) zlúčené do Indočínskej únie. V roku 1945 vyhlásil Ho Či Min Vietnamskú demokratickú republiku (VDR). Po kapitulácii Japonska však Saigon znovu obsadili francúzske jednotky. Aj napriek zmluve medzi Francúzskom a VDR z roku 1946, ktorá garantovala krajine štatút slobodného štátu v rámci Indočínskej únie, začalo Francúzsko rekolonizačnú vojnu. Vietnamská vojna Súbor:Ho chi minh mausoleum 2.jpg|náhľad|right|Ho Či Minovo mauzóleum v Hanoji V dohode o prímerí medzi Vietnamskou demokratickou republikou a Francúzskom bol Vietnam pozdĺž 17. rovnobežky provizórne rozdelený. Severný Vietnam sa pod Ho Či Minovou vládou stabilizoval ako komunistický štát, katolícky vodca Ngo Dinh Diem proklamoval v Južnom Vietname roku 1955 republiku a diktátorsky vládol pomocou USA a katolíkov. V roku 1960 sa zjednotili protivládne sily Južného Vietnamu a vytvorili Front národného oslobodenia Južného Vietnamu (FNO). Front viedli komunisti, preto boli označovaní aj ako Vietkong ( Viet Nam Cong San , vietnamskí komunisti). Ngo Dinh Diema v roku 1963 vo vojenskom puči zabili a do roku 1965 sa vystriedalo niekoľko vojenských režimov. V roku 1965 sa hlavou štátu stal generál Nguyen van Thieu. Ostreľovanie dvoch amerických torpédoborcov severovietnamskými vojenskými loďami bolo pre USA zámienkou na vojenský zásah (tonkinský incident). Nasledovalo intenzívne americké bombardovanie severného Vietnamu. Spojená ofenzíva Vietkongu a severovietnamských jednotiek však v roku 1968 spôsobila začiatok konca americkej vojenskej angažovanosti vo Vietname. V Paríži zatiaľ prebiehali zdĺhavé rozhovory o skončení vojny. V roku 1970 Američania v snahe zabrániť prenikaniu komunistických jednotiek z okolitých krajín uskutočnili útok na pohraničné oblasti Kambodže a v roku 1971 aj na Laos. Súčasne sa snažil zvrátiť vietnamský konflikt intenzívnou podporou juhovietnamskej armády. Parížskou dohodou o prímerí v roku 1973 sa vojna pre USA skončila. V roku 1975 severný Vietnam ignoroval všetky dohody, ku ktorým sa zaviazal, a na jar začal s rozsiahlou ofenzívou, dobyl juhovietnamské hlavné mesto Saigon a prevzal moc nad Južným Vietnamom. Obe časti krajiny sa oficiálne zjednotili v priebehu nasledujúceho roka. Vietnam a USA ukončili nepriateľstvo obnovením diplomatických stykov v auguste 1995. Vietnamská socialistická republika 2. júla 1976 vznikol formálnym zlúčením Severného a Južného Vietnamu jednotný vietnamský štát (do OSN bol prijatý v roku 1978). V roku 1977 došlo k vojenským konfliktom s Pol Potovým režimom v Kambodži. V roku 1979 obsadili vietnamské jednotky Phnom Pénh a zosadili vládu Červených Kmérov. Po vpáde do Kambodže došlo k pohraničnej vojne s Čínskou ľudovou republikou. Západné štáty s výnimkou Švédska a Francúzska zastavili svoju rozvojovú pomoc Vietnamu, preto bol zjednotený Vietnam ako predtým VDR odkázaný na finančnú pomoc Sovietskeho zväzu. Vietnam prisľúbil, že do roku 1990 stiahne svojich 140 000 vojakov z Kambodže. 20. júla 1997 40 miliónov voličov zvolilo 450 poslancov Národného zhromaždenia. Vietnam dnes patrí k rýchlo rastúcim, ale stále ešte pomerne zaostalým poľnohospodárskym krajinám; v politickej oblasti sa tu naďalej uplatňuje systém vedúcej úlohy komunistickej strany.


Francúzska koloniálna ríša

Context: Dekolonizácia Francúzska koloniálna ríša sa začala rozpadať v priebehu druhej svetovej vojny, kedy Japonsko okupovalo Indočínu, Spojené kráľovstvo Sýriu, Libanon a Madagaskar a Spojené štáty americké severnú Afriku (pri bojoch s Nemeckom). Po vojne Francúzsku sa podarilo znovu obsadiť niektoré stratené územia, bolo ale konfrontované s celosvetovým tlakom na dekolonizáciu; s možnou stratou kolónií sa nechcelo zmieriť. Ho Či Minov Viet Minh vyhlásil nezávislosť Vietnamu, čo bolo príčinou indočínskej vojny. V roku 1955 prebehlo v Kamerune povstanie za nezávislosť, ktoré bolo tvrdo potlačené. Potom, čo sa v roku 1954 Francúzi stiahli z Indočíny, boli nútený čeliť ďalšiemu krvavému konfliktu v súvislosti s alžírskymi snahami o nezávislosť, ktorú tomuto územiu odmietali udeliť. Háklivým problémom bolo hlavne postavenie značného množstvo európskych kolonistov vo francúzskej severnej Afrike (tzv. pied noirs). Alžírsko získalo nezávislosť po niekoľkoročnom konflikte v roku 1962. Väčšina afrických krajín získali nezávislosť po miestnych referendách v roku 1960, Mayotte a Réunion sa ale rozhodli zostať súčasťou Francúzska ako zámorské územia. Pod francúzskou správou dnes zotrváva len zlomok bývalej zámorskej koloniálnej ríše, najvýznamnejšie z týchto území je Francúzska Guyana (ďalšie pozri administratívne členenie Francúzska). Vo väčšine bývalých francúzskych kolónií je hlboko zakorenená francúzska kultúra, francúzština zostala ako úradný jazyk či používajú menu naviazanú na euro (menová únia západoafrických štátov používajúca CFA frank).


Prvá indočínska vojna

Context: Priebeh Súbor:Giap-Ho.jpg|left|thumb|Võ Nguyên Giáp & Ho Či Min Súbor:Trình Minh Thế.jpg|left|thumb|Generál Trinh Minh Thé Po skončení japonskej okupácie Indočíny na konci 2. svetovej vojny sa k moci dostali komunisti pod vedením Ho Či Mina, ktorí ale neboli schopní zabrániť pokusom Francúzska o obnovu predvojnového koloniálneho usporiadania, statusu quo ante bellum. Francúzi prepustili japonských vojnových väzňov a znovu ich vyzbrojili, aby v prvých týždňoch konfliktu bojovali na ich strane. V októbri 1945 obsadili francúzske oddiely Saigon, ďalej pokračovali smerom do delty Mekongu a v novembri 1945 sa im podarilo získať Haiphong. K otvorenému konfliktu Francúzov s komunistami došlo 19. decembra 1945. Komunistická Vietnamská ľudová armáda (Viet Minh) pod velením generála Võ Nguyên Giápa bola veľmi zle vyzbrojená a nemala dostatok síl, aby sa v priamom strete postavila francúzskym oddielom. To bol dôvod zvolenej stratégie partizánskeho boja, keď sa snažili využiť členitý a nedostupný terén. Spojené štáty súhlasili s tým, aby Francúzsko vytvorilo Francúzsky vietnamský štát, ako integrálnu súčasť Francúzskej únie na čele s cisárom Bao Daiom, na základe ktorého sformovala svoju Vietnamskú národnú armádu. Vojna v Indočíne prebiehala istú dobu paralelne s kórejskou vojnou.Obidva konflikty mali ideologické zafarbenie. V tom čase sa plne rozvinul globálny konflikt Východ-Západ (ktorého súčasťou bola studená vojna v rokoch 1947/48-1953), ktorý postavil proti sebe dve superveľmoci: USA a ZSSR. Kým na centrálnej úrovni k otvoreným stretom nedochádzalo (medzi veľmocami samými), tak na periférii v jednotlivých častiach sveta, obidve krajiny podporovali svojich priateľov s cieľom oslabiť rivala. Preto boli Spojené štáty ochotné pomôcť Francúzsku v tejto vojne, aj keď odmietali kolonializmus. Najväčšiu pomoc Francúzi dostali zo strany Spojeného kráľovstva a do roku 1949 aj od Čankajšekových Číňanov. Vietnamskí komunisti získali podporu najmä po roku 1949 od Mao Ce-tungovej Číny a ZSSR. Číňania nedodávali len vojenskú techniku, ale tiež školili dôstojnícky zbor Viet Minhu. Ten dosiahol prvý väčší úspech v roku 1950, keď dobyl oporné francúzske body na čínskych hraniciach, čím zabezpečil otvorenú cestu pre čínske zásobovanie. Ďalším krokom bola snaha komunistov ovládnuť deltu Červenej rieky, ale opevnenia francúzskych pozícií neprelomili. V tejto operácii utŕžil Viet Minh masívne straty. Francúzske velenie si uvedomovalo problémy s mobilnými partizánskymi oddielmi, a preto sa na konci roka 1952 rozhodlo k rozsiahlemu útoku pod velením generála Salana pozdĺž toku Červenej rieky, ktorý však nepriniesol požadované výsledky. Naopak, tentoraz došlo k značným stratám na strane Francúzov. Viet Minh na situáciu pružne zareagoval prenesením ťažiska bojov do susedného Laosu a posilnil komunistických bojovníkov v Kambodži, čo pre Francúzsko znamenalo zmenšenie počtu záložných jednotiek. Francúzske oddiely odrazili nápor Viet Minhu v delte Červenej rieky, ale v samotnom Francúzsku rástol čoraz väčší nesúhlas s týmto vojnovým dobrodružstvom, najmä pre finančné náklady a rastúci počet mŕtvych vojakov. Tak došlo k definitívnemu rozhodnutiu francúzskeho velenia na čele s generálom Navarrom, že prinúti nepriateľské oddiely Viet Minhu k jedinej rozhodujúcej bitke s cieľom bleskového ukončenia vojny. Koncom roka 1953 tak došlo k realizácii operácie Castor, ktorá zahŕňala výsadok francúzskych oddielov v laoskom pohraničí. V marci 1954 potom sa začala rozhodujúca bitka pri Dien Bien Phu s nečakaným výsledkom. Francúzi boli porazení jednotkami Viet Minhu, ktoré boli pred týmto stretom posilnené. K francúzskej porážke došlo v čase pre Francúzsko nevýhodnom, totiž v predvečer Ženevských mierových rokovaní. Vo Francúzskej cudzineckej légii do roku 1954 slúžilo 35 000 Nemcov. Mnohí z nich boli vojaci nemeckých Waffen SS alebo nemeckého Wehrmachtu. Tí buď stratili svoje rodiny, vyhýbali sa povojnovým súdom za vojnové zločiny v Európe alebo internácii. Počas Indočínskej vojny sa preslávili mimoriadnou krutosťou. Tento fakt propagandisticky využívali komunisti pri rokovaniach francúzskeho parlamentu o opustení Indočíny. V tomto období tiež vzniklo niekoľko pochodových piesní Francúzskej cudzineckej légie, ktoré miesto pôvodných nemeckých textov dostali text francúzsky..