Werner Kempf

Context: Život Narodil sa v Königsbergu. V roku 1905 vstúpil do nemeckej cisárskej armády. Počas prvej svetovej vojny pôsobil ako dôstojník jazdectva. Po skončení vojny zostal v 20. rokoch v Reichswehre, kde zastával nižšie veliteľské funkcie a pôsobil ako pedagóg na pechotnom učilišti. V rokoch 1936 až 1937 pracoval ako armádny inšpektor motorizovaných jednotiek na Ministerstve vojny. V roku 1937 bol poverený velením 4. tankovej brigády. K 1. augusta 1939 bol počas príprav na inváziu do Poľska menovaný do funkcie veliteľa tankovej divízie, ktorá sa pôvodne volala tanková skupina Východné Prusko. V januári 1940 prevzal velenie 6. tankovej divízie, ktorej velil až do januára 1941. Následne bol poverený velením XXXXVIII. zboru, s ktorým bojoval počas operácie Barbarossa. 5. mája 1942 bol prevelený k XXXXVIII. tankovému zboru. Tieto jednotky sa zúčastnili ťažkých bojov bitky o Stalingrad. Po sovietskom protiútoku mal tento zbor ako súčasť skupiny Hollidt tvoriť severné krídlo útoku na prstenec obkľúčenia okolo 6. armády, počas von Mansteinovej operácie Wintergewitter. V dôsledku porážky talianskych a rumunských armád na svojich krídlach však tieto jednotky iba viedli ťažké ústupové boje. Vo februári 1943, prevzal velenie nad ustupujúcou operačnou skupinou generála Lanza, ktorá sa nachádzala v oblasti Charkova. Jednotka bola následne premenovaná na armádnu skupinu Kempf. Pod jej velenie spadal aj II. tankový zbor SS. Ten krátko predtým, navzdory Hitlerovmu priamemu rozkazu opustil Charkov aby sa vyhol obkľúčeniu. Ako veliteľ armádnej skupiny Kempf, sa zúčastnil jarnej ofenzívy, ktorú viedol Erich von Manstein. Po stabilizácii frontu na jar sa nemecké vojská preskupili aby 5. júla 1943 mohli začať operáciu Citadela. Jeho armádna skupina zahŕňala III. tankový zbor H. Breitha, XI. zbor E. Rausa a XLII. zbor F. Mattenklotta. Tieto jednotky mali podporiť postup na pravom krídle Hothovej 4. tankovej armády v oblasti Belgorodu. V priebehu bojov sa jeho jednotky stretli so sovietskou 5. gardovou (Žadov), 7. gardovou (Šumilov) a 57. armádou (Gagen) v zničujúcom boji sa 12. júla do bitky zapojil aj sovietsky 2. tankový zbor, ktorý prinútil vyčerpaných Nemcov zastaviť útok. Koncom leta 1943 bola armádna skupina Kempf premenovná na 8. armádu. Čoskoro na to, ako jeho vojská ustúpili 23. augusta 1943 z Charkova, bol Werner Kempf na rozkaz Adolfa Hitlera odvolaný do zálohy. V priebehu roku 1944 bol Kempf nakrátko povolaný do činnej služby a v máji sa stal veliteľom Baltskej oblasti, už v septembri však bol opäť preradený do zálohy. V hodnosti generála tankových vojsk v zálohe, sa dožil konca vojny. V máji 1945 ho zajali Spojenci. Zo zajatia bol prepustený v roku 1946. Zomrel 6. január 1964 v meste Bad Harzburg.


Akt bezpodmienečnej kapitulácie nacistického Nemecka

Context: Situácia pred kapituláciou Adolf Hitler spáchal samovraždu vo svojom bunkri v Berlíne v dôsledku bezvýchodiskovej situácie na fronte a nemožnosti a neochote ustúpiť z mesta pred postupujúcimi sovietskymi vojskami 30. apríla 1945. Doznievajúce boje však stále pokračovali. Nemecké vojská v Taliansku zložili zbrane už 2. mája. Nové nacistické vedenie na čele s Hitlerovým nástupcom Karlom Dönitzom plánovalo zložiť zbrane iba na západnom fronte (proti USA a Spojenému kráľovstvu) a ďalej v rámci svojich možností viedlo ústupové boje na východnom fronte pred postupujúcimi vojskami Sovietskeho zväzu. Veliteľ vojsk západných Spojencov gen. Eisenhower, si bol vedomý záväzkov voči Sovietskemu zväzu, a pohrozil preto nemeckým vyjednávačom, že žiadna čiastočná kapitulácia nepripadá do úvahy a ak budú Nemci pokračovať v boji proti sovietom západní spojenci uzatvoria svoje línie a neumožnia prechod nemeckých vojsk a civilistov, ktorí utekali pred sovietskymi silami.


Carl Tanzler

Context: Neskorší život a smrť V roku 1944 sa Tanzler presťahoval do Pasco County na Floride, blízko mesta Zephyrhills. V roku 1947 napísal autobiografiu Fantastic Adventures . Býval blízko svojej manželky Doris, ktorá ho v neskoršom živote podporovala. V roku 1950 získal americké občianstvo. Po tom, ako bol od Marie oddelený, použil jej posmrtnú masku na to, aby vytvoril jej podobizeň v životnej veľkosti. S touto podobizňou žil až do svojej smrti.


Vincent Sarich

Context: The Kistler Prize Je piatym nositeľom Kistlerovej ceny - The Kistler Prize, ktorá mu bola udelená v roku 2004 za vedecký výskum ľudskej evolúcie.


Arthur Jensen

Context: The Kistler Prize Stal sa štvrtým nositeľom Kistlerovej ceny - The Kistler Prize, ktorá mu bola udelená v roku 2003 za vedecký výskum ľudskej inteligencie a vytvorenie genetickej bázy pre individuálne rozdiely v ľudskej inteligencii.


Adolph Frank

Context: Život Adolph Frank sa narodil v dedine Klötze, blízko Gardelegenu v Altmarku, Nemecko. Bol synom židovského obchodníka, ktorý riadil obchod so zmiešaným tovarom. Frank vyštudoval strednú školu v Strelitzi, dnes časť Neustrelitzu a neskôr známu Jacobsohnovu školu v Seesene. Po strednej škole jeho záujem o chémiu vzrástol a preto sa rozhodol študovať v lekárni v Osterburgu. Od roku 1855 do 1857 študoval farmáciu, prírodné vedy a technológiu na univerzite v Berlíne. V tom istom roku urobil skúšky a stal sa farmaceutom so známkou 1 (najlepšia možná známka v nemeckom školskom systéme). Medzi rokmi 1861 a 1862, získal doktorát z chémie na univerzite v Göttingene za prácu o produkcii cukru. Pred získaním doktorátu, v roku 1858, Frank Adolph už získal svoj prvý patent počas práce pre cukrovú továreň v Staßfurte za objav procesu čistenia repnej šťavy pomocou ílového mydla. Dôraz vo svojej práci kládol na poľnohospodárske využitie potaše ako umelého hnojiva.


Hans Kotzsch

Context: Biografia Narodil sa 24. apríla roku 1901 v Dresden-Loschwitz. Už od detstva sa zaoberal zbieraním, preparovaním a štúdiom hmyzu - predovšetkým motýľov. Od roku 1925 sa Hans Kotzsch stáva majiteľom entomologickej „Firmy Herm. Wernicke“ v Drážďanoch, lebo Herman Wernicke (1851 - 1925) bol jeho starý otec. Pre túto firmu zbieral hmyz na mnohých miestach sveta: Rybatschi-Halbinsel (1933), Arménia (1934), Hindúkuš (1936), Irán a Afganistan (1939) Turecko a Čína. Mnoho jedincov z týchto zberov je uložených v Múzeu Alexandra Koeniga v Bonne a v Museum für Naturkunde v Berlíne. V roku 1948, dva roky po smrti Otta Bang-Haasa odkúpil Hans Kotzsch jeho zbierku hmyzu (hlavne motýľov), ktorá patrila firme Staudinger & Bang-Haas. Počas svojho života Hans Kotzsch popísal veľa nových poddruhov, hlavne z exotických motýľov - predovšetkým z južnej Ameriky, podobne ako to robila väčšina obchodníkov s hmyzom. Bohužiaľ väčšina z týchto opisov sú dnes už iba neplatnými mladšími subjektívnymi synonymami. Jeho taxonomické práce z palaearktickej zoogeografickej oblasti majú už väčší význam a odbornú hodnotu i platnosť. Hans Kotzsch zomrel pomerne mladý - ako 49-ročný, na krvácanie do mozgu (cievnu príhodu mozgovú) dňa 25. júla roku 1950 v Drážďanoch.


Spenglerova filozofia dejín

Context: Pozri aj  Oswald Spengler


Paul Felix Lazarsfeld

Context: Život Paul Felix Lazarsfeld sa narodil 13. februára 1901 vo Viedni. Tu vyštudoval matematiku a psychológiu. V roku 1933 odcestoval za pomoci Rockefellerovej nadácie do Spojených štátov amerických, kde kvôli nástupu nacizmu v Rakúsku zostal a získal štátne občianstvo. Založil niekoľko vedeckých inštitúcií. Tri desaťročia vyučoval ako profesor na Kolumbijskej univerzite v New Yorku. Zomrel 30. augusta 1976 v New Yorku na rakovinu.


Heinrich Lanz

Context: Biografia Heinrich Lanz sa narodil ako tretí syn zo siedmich detí; mal päť bratov a sestru. Jeho otec Johann Peter Lanz (4. september 1805 - † 15. september 1891) vlastnil špedičnú firmu, matka Luise Christiane Beckh (1813 - 1902), pochádzala z obce Eriskirch am Bodensee. Vzdelanie získal na obecnej škole vo Friedrichshafene a na reálke v meste Biberach an der Riß. Od roku 1858 bol učedníkom v obchode s koloniálnym tovarom v Mannheime. Študoval aj na obchodnej akadémii v Stuttgarte, ale na rok odišiel „na skusy“ do Marseille. Pripravoval sa tak na prácu v rodinnej firme, ktorá sa v tom čase zaoberala prepravou guana a poľnohospodárskych strojov z Anglicka. Po návrate z Francúzska v roku 1860 si otvoril dielňu na opravy poľnohospodárskych strojov s dvoma zamestnancami a prevzal zodpovednosť za dovoz tovaru v otcovej firme. Na ešte neúplne rozvinutý nemecký trh v oblasti poľnohospodárskych strojov uviedol v roku 1867 spoločne s bratom rezačku krmiva vlastnej konštrukcie. Onedlho nasledoval ďalší stroj – mláťačka. O tri roky neskôr prevzal vedenie celej továrne. V roku 1865 sa oženil s Juliou Faulovou. Od roku 1869 dovážal anglické parné pluhy John Fowler a za desať rokov firma vyrábala vlastné lokomobily. V roku 1902 odcestoval v tom čase už 64 ročný Lanz do USA, aby získal informácie o vývoji novej poľnohospodárskej techniky vo firme John Deere. Poznatky, ktoré nadobudol na tejto ceste však stačil využiť len čiastočne, pretože o štyri roky zomrel. Časť svojho majetku odkázal nadácii, ktorá spravovala diakonickú nemocnicu v Mannheime (dnes súčasť Fakultnej nemocnice lekárskej fakulty v Mannheime, Univerzity v Heidelbergu). Lanzova žena s deťmi firmu ďalej úspešne rozvíjala, ale v roku 1931 získala väčšinový podiel Deutsche Bank. V roku 1956 prevzala spoločnosť Heinrich Lanz AG americká firma John Deere.


Viktor Frankl

Context: Život Viktor Emil Frankl sa narodil 26. marca 1905 vo Viedni. Jeho rodičia pochádzajú z Pohořelic. Mal dvoch súrodencov - staršieho brata Waltera a mladšiu sestru Stellu. Jeho rodičia pochádzali z Česka, matka zo starého pražského židovského rodu, otec z Pohořelic na južnej Morave. Otec vykonával funkciu riaditeľa na rakúskom ministerstve sociálnych vecí. Počas prvej svetovej vojny žila rodina až v tak veľkej biede, že deti museli chodiť v Pohořeliciach žobrať a kradnúť kukuricu na pole. Frankl sa už počas štúdia na gymnáziu zaujímal o psychológiu. Stal sa nadaným a zanieteným študentom s veľkým záujmom o filozofiu a psychológiu. Už ako stredoškolák si písal so Sigmundom Freudom, ktorý odporučil jednu jeho prácu na vydanie v International Journal of Psychoanalysis. Neskôr sa zoznámil s Alfredom Adlerom, ktorý ho tiež na nejaký čas zaujal. Ako mladý študent medicíny mal úvodnú prednášku na Medzinárodnom kongrese individuálnej psychológie, v ktorej vymedzil svoju vlastnú cestu. Základná myšlienka, na ktorej založil a prepracoval svoju psychoterapeutickú koncepciu znie: Človek je bytosť hľadajúca zmysel (logos) a poskytnúť človeku pomoc v jeho hľadaní zmyslu je jedna z úloh psychoterapie. Život je potenciálne zmysluplný za akýchkoľvek podmienok. Po skončení štúdia medicíny pracoval ako psychiater vo Viedni. Rozhodol sa zabudnúť na svojich veľkých učiteľov a počúvať pozorne svojich pacientov. V roku 1942 sa oženil so svojou prvou ženou, staničnou sestrou Tilly Grosserovou. Boli jednou z posledných dvojíc Židov, ktoré dostali povolenie od národných socialistov na sobáš. Tilly musela obetovať ich nenarodené dieťa, keďže Židom bolo zakázané mať deti, i keď boli manželmi. O deväť mesiacov neskôr ho zatkli aj s manželkou a celou rodinou a deportovali ich do koncentračného tábora Terezín (len jeho sestra Stella emigrovala už skôr do Austrálie). V Osvienčime, Dachau a Terezíne strávil Frankl za dramatických okolností zvyšok vojnových rokov. Počas pobytu v koncentračných táboroch neustále stojí zoči-voči smrti, napokon ochorie i na škvrnitý týfus. Keď je tábor oslobodený americkými oddielmi, Frankl sa vracia do Viedne. Zisťuje zdrvujúce správy o svojich blízkych: manželka zahynula až po oslobodení anglickými oddielmi, Franklov otec zomrel hladom v Terezíne, jeho matka a brat v Osvienčime. V ťažkých chvíľach po návrate mu pomáhali priatelia a práca, a v tom čase napísal počas iba deviatich dní knihu „Ein Psychologe erlebt das Konzentrationslager“. Vydal ju najskôr anonymne, no vzápätí vyšla pod názvom „... trotzdem Ja zum Leben sagen“ - „Napriek všetkému povedať životu áno“. Túto knihu sa snažil písať počas pobytu v táboroch, no niekoľkokrát mu ju zničili a po vojne ju spamäti rekonštruoval. Tu si dramaticky overoval svoju psychologickú intuíciu, sformulované psychologické a filozofické postoje. Zistil, že to, akým človek bude, záleží na ňom. V koncentračných táboroch extrémny hlad vzbudil v niektorých ľuďoch zviera a v iných najjemnejšiu ušľachtilosť. Známy je aj jeho príklad o životnej orientácii jednovaječných dvojčiat. Jeden z týchto bratov sa stal kriminálnikom, zdatným a rafinovaným a druhý kriminalistom, takým istým.


Karl Lagerfeld

Context: Diéta Stal sa známym tiež svojou neuveriteľnou zmenou telesnej hmotnosti – počas 13 mesiacov schudol 42 kilogramov. „ Jednoducho som sa zrazu chcel obliekať inak, chcel som nosiť veci od Hedi Slimane “, povedal. „ Ale tieto strihy, predvádzané veľmi, veľmi úzkymi mladými modelmi a nie mužmi môjho veku, ma donútili zhodiť 40 kilogramov. Trvalo mi to presne trinásť mesiacov “. Diétu Lagerfeldovi presne na telo vytvoril dr. Jean-Claude Houdret. Z ich spolupráce potom vzišla kniha The Karl Lagerfeld Diet .


Kurt Waldheim

Context: Kariéra  Vojenská kariéra Krátko po anšluse Rakúska v roku 1938 sa pridal k Národne-socialistickej nemeckej únii študentov a neskôr sa stal registrovaným členom SA (Sturmabteilung). Začiatkom roku 1941 bol povolaný do služieb Wehrmachtu a bol poslaný na východný front. V tom istom roku bol, podľa svojich autobiografii, zranený, uvoľnený z vojenskej služby a vrátil sa do Viedne, kde strávil celý zvyšok vojny. Neskôr sa však objavili dokumenty, ktoré uvádzali, že Waldheimova vojenská služba neskôr pokračovala a v roku 1943 bol nasadený v gréckom Solúne, kde bol súčasťou protipovstaleckej jednotky. V roku 1986, keď pravda o jeho pokračujúcej vojenskej službe vyšla na povrch, Waldheim vyhlásil, že bol iba tlmočník a úradník a že nevedel o represáliách proti civilnému obyvateľstvu a o masakroch v susednej Juhoslávii. Na konci vojny, sa v roku 1945 vzdal britským silám v Korutánsku. Diplomatická kariéra Waldheim sa v roku 1945 pridal ku Rakúskej diplomatickej službe. Slúžil na rakúskom veľvyslanectve v Paríži od roku 1948, v rokoch 1951 až 1956 na rakúskom ministerstve zahraničia, v roku 1956 sa stal veľvyslancom v Kanade, v roku 1960 sa opäť vrátil na ministerstvo a v roku 1964 bol menovaný stálym zástupcom Rakúska pri OSN, kde bol až do roku 1968, odkedy bol dva roky minister zahraničia, no v roku 1970 sa opäť vrátil ako zástupca Rakúska pri OSN. Neúspešne kandidoval na prezidenta Rakúska roku 1971, no ešte v tom istom roku bol zvolený za náhradníka U Thanta ako generálneho tajomníka OSN. Ako generálny tajomník navštívil v marci 1972 Namíbiu aby vyjednával o riešení partizánskych útokov v dôsledku Juhoafrickej administrácie tejto krajiny. V rokoch 1972, 1973 a 1974 aby rokoval s miestnymi predstaviteľmi a aby preskúmal pôsobenie mierových jednotiek OSN na tomto ostrove. Navštívil taktiež viacero krajín Stredného východu, aby preskúmal pôsobenie mierových jednotiek OSN v týchto miestach a aby jednal s predstaviteľmi týchto štátov o pokračujúcom prímerí. V roku 1973 navštívil Indiu, Pakistan a Bangladéš aby tu rokoval o dôsledkoch indo-pakistanskej vojny v roku 1971. V roku 1976 mu bol úrad predĺžený o ďalšie funkčné obdobie no v roku 1981 jeho kandidatúra na tretí termín bola vetovaná Čínou. Politická kariéra V roku 1986 druhýkrát kandidoval na prezidenta Rakúska, tentoraz úspešne. V tej dobe však vypukla aféra, okolo jeho pôsobenia vo vojnových rokoch 1939 – 1945. Ukázalo sa, že Waldheim klamal, že po svojom zranení zvyšok vojny strávil vo Viedni. Waldheim bol dokonca obvinený za účasť na páchaní vojnových zločinov. V období jeho funkcie ako prezidenta, jeho a jeho manželku Elisabeth vyhlásilo viacero krajín za nežiaduce osoby ( persona non grata ). V roku 1987 mu bol zakázaný vstup do USA. Kvôli týmto udalostiam sa rozhodla rakúska vláda vymenovať medzinárodný výbor historikov, ktorý mal preskúmať Waldheimov život v období od roku 1938 do roku 1945. Výbor vo svojom vyhlásení potvrdil, že Waldheim vedel o represáliách a vojenských zločinoch, no zároveň dementoval akúkoľvek jeho účasť na nich.


Erich Mühsam

Context: Životopis Narodil sa v Berlíne. V roku 1900 sa stal členom hnutia Neue Gemeinschaft (Nová spoločnosť). V tomto čase sa spoznal s významným nemeckým anarchistom Gustavom Landauerom. V apríli 1911 založil anarchopacifistický časopis Kain. Po pokuse o povstanie a vytvorenie Bavorskej sovietskej republiky bol odsúdený na 15 rokov väzenia. Bol prepustený po amnestii pre politických väzňov v roku 1924 (touto amnestiou bol prepustený z väzenia aj Hitler). Od roku 1931 verejne žiadal pracujúcu triedu, aby sa zjednotila v boji proti nacistom, začo po prevzatí moci nacistami ťažko zaplatil. Bol zatknutý po požiari Reichstagu a uväznený v Berlíne. Po odsúdení prešiel viacerými koncentračnými tábormi, až napokon skončil v Oranienburgu, kde sa stal obeťou nacistického sadizmu. Dozorcovia ho oslepili, ohlušili, a vytĺkli mu zuby. Každé ráno ho nechali kopať si hrob a predstierali jeho popravu. Nútili ho čistiť latríny bez nástrojov. 10. júla 1934 ho dozorcovia dobili na smrť, a jeho telo obesili na táborových latrínach, aby to vyzeralo ako samovražda.


Lutz Heilmann

Context: Introduction  Lutz Eberhard Heilmann ( 7. september 1966, Zittau, Nemecko) je poslanec nemeckého Spolkového snemu (Bundestag) za krajne ľavicovú stranu Die Linke. Po svojom zvolení v roku 2005 vypukla silná kontroverzia, keď magazín Der Spiegel odhalil, že Heilmann v rokoch 1985 až 1990 pracoval pre Stasi (východonemeckú tajnú službu). Opustil ju až pri jej rozpustení po páde komunistického režimu. Heilmann tesne ustál pokus o odvolanie delegátmi strany nasledujúcom po jeho klamstve o kariére v Stasi, pred zvolením za poslanca. Heilmann je jediným oficiálnym zamestnancom Stasi na plný úväzok, ktorý bol zvolený do Spolkového snemu (hoci niekoľko politikov Die Linke bolo "neoficiálnymi" informátormi Stasi). Heilmann pracoval v tzv. "HA PS" oddelení Stasi, veľkom a dôležitom oddelení vo vnútri Stasi, ktoré bolo priamo podriadené Erichovi Mielkemu. Oddelenie bolo zodpovedné za "ochranu osôb", ale zúčastňovalo sa aj na bežných nátlakových aktivitách a zamestnávaní informátorov. Heilmannova zamestnanecká zložka v Stasi ukazuje, že sa Heilmann pripojil ku Stasi z politickej motivácie, že sa stotožnil s prácou pre Stasi, a že svoju budúcnosť videl ako zamestnanec Stasi. Heilmann sa stal členom komunistickej strany Nemeckej demokratickej republiky, nazývanej Sozialistische Einheitspartei Deutschlands (SED), v čase, keď bola táto strana ešte tvrdo totalitárna, v roku 1986. Ostal členom nástupníckych strán SED-PDS, PDS, Die Linkspartei.PDS a teraz Die Linke, aj keď stranu opustil v roku 1992 a znovu vstúpil v roku 2000. Heilmann sa otvorene hlási k homosexuálnej orientácii. V rokoch 1992 až 2004 študoval právnickú fakultu, získal titul diplomovaný právnik a od roku 2005 pracoval ako súdny úradník ( Rechtsreferendar ) na Krajinskom súde v Lübecku. Heilmann sa zapojil do boja vo vnútri strany Die Linke a snažil sa, aby bol Ragnar Lüttke, predseda straníckej organizácie v Lübecku, vyhnaný zo strany. Noviny vo Flensburgu získali v októbri 2008 štyri roky staré fotografie ukazujúce, ako Lüttke oslavoval Stalinove narodeniny. Nomináciu Lutza Heilmanna na poslaneckú funkciu za ľavicovú stranu silno kritizoval Hubertus Knabe, riaditeľ Berlin-Hohenschönhausen Memorial. Knabe tvrdil, že Heilmann "nemá čo robiť v parlamente" a povedal, že "pre obete komunistického režimu NDR je neakceptovateľné predstaviť si, že by mal človek s takouto minulosťou slúžiť v parlamente". Screenshot webovej stránky www.wikipedia.de v nedeľu 16. novembra 2008


Alfred Naujocks

Context: Životopis Narodil sa ako syn Richarda Naujocksa a jeho manželky Therese, rod. Pahlke. V Kieli navštevoval od roku 1917 reálnu školu. V roku 1925 školu nechal a začal so vzdelávaním sa v jemnej mechanike. Od 1. augusta 1931 bol člen v NSDAP. V roku 1933 vstúpil do SS a od roku 1934 bol pridelený k tajnej službe Sicherheitsdienst (SD) Reinharda Heydricha. Potom ako najprv pracoval ako šofér a bežný pracovník mu čoskoro pridelili špeciálne úlohy. V roku 1935 vycestoval s Wernerom Göttschom do Česko-Slovenska, kde zavraždili inžiniera Rudolfa Formisa, pracovníka organizácie Schwarze Front , ktorý z Česko-Slovenska pomocou krátkovlnného vysielača a rádiovej stanice vysielal protinacistickú propagandu na územie Tretej ríše. V roku 1937 prešiel do zahraničného oddelenia SD-Auslandsnachrichtendienst . Podieľal sa na zorganizovaní fingovaného prepadu vysielača v Gliwiciach (), ktorý bol zámerom pre zámienku na začiatok agresie voči Poľsku a bol fakticky začiatkom druhej svetovej vojny. V septembri 1939 sa zúčastnil incidentu vo Venle, kedy sa nacistom podarilo uniesť dvoch agentov britskej tajnej služby pri holandskom pohraničnom meste Venlo. Akcia zmarila činnosť britskej špionážnej siete v západnej a strednej Európe. V dôsledku tohto spojeneckého neúspechu odstúpil šéf holandskej tajnej služby. Hitler použil tento incident v máji 1940 ako zámienku na okupáciu Holandska. Od roku 1939 do 1941 bol vedúcim oddelenia sprostredkovania správ a spravodajskotechnického nasadenia v zahraničí Amt VI J od začiatku roka 1940 pod menom Amt VI B . Medzi iným spočívala jeho úloha v organizácii falošných pasov, preukazov a bankoviek pre zahraničných agentov SD. Viedol akciu Bernhard, v ktorej sa nacistické Nemecko zaoberalo falšovaním prevažne anglických libier neskôr i dolárov, dokumentov, pasov so zámerom takto poškodiť ekonomiku Anglicka. V roku 1941 bol prevelený zo Sicherheitsdienstu k Waffen-SS kvôli spochybneniu jedného z Heydrichových rozkazov. Slúžil na východnom fronte až do roku 1943, kedy bol v dôsledku zhoršenia zdravotného stavu presunutý na západ. Slúžil ďalej v ekonomickom oddelení SS v Belgicku. Tu sa podieľal na bojoch proti odbojovému hnutiu. Po povýšení na Obersturmführera SS (nadporučíka) sa od decembra 1943 do jesene 1944 zapájal do boja proti dánskemu hnutiu odporu ako člen skupiny Peter vedenej Ottom Schwerdtom. V novembri 1944 sa dobrovoľne vzdal do rúk amerických jednotiek. Okamžite bol zatknutý. Po vojne vypovedal ako svedok na Norimberskom procese. Potvrdil, že útok na nemecký vysielač Gleiwitz, bol zorganizoval Heinrich Müller, vtedajší veliteľ Gestapa. Po vojne žil a pracoval ako podnikateľ v Hamburgu. Podľa niektorých zdrojov bol v spojení s Ottom Skorzenym a podporoval organizáciu ODESSA. Zomrel na infarkt v Hamburgu 4. apríla 1966.


Constantin Frantz

Context: Názory Frantz svoje predstavy vyjadril predovšetkým v spise z roku 1879 s názvom "Federalizmus". Patril medzi priekopníkov nemeckého zjednotenia a aj keď odsudzoval nacionalizmus, zisťoval akúsi "európsku misiu Nemecka". V národe nemeckom videl (slovami Schellingovými) "národ národov", a preto (nekriticky) v jeho spojení nachádzal vzor pre Európu. Podľa neho národný element v súboji s absolutizmom už dosiahol cieľa a musí preto ustúpiť do pozadia. Jadrom zjednocovanej Európy by sa mal stať spolok krajín strednej a severnej Európy. Tento blok by za pomoci Anglicka držal v šachu Francúzsko a Rusko, ako krajiny ktoré by sa mali neskôr v priaznivejšej politickej atmosfére budúcnosti k onomu spolku pripojiť. Jeho úvahy prekračovali európsky rámec, pretože počítali aj so začlenením USA – čím by vznikol svetový kresťanský spolok. Odmietal rolu veľmocí, ktoré vraj pre slobodu, pokrok a kultúru vykonali omnoho menej než štáty malé, do budúcnosti predstavujú negáciu vyšších dejinných, morálnych a civilizačných zásad, a preto musia zmiznúť. Perspektívu Európy videl teda nie v systéme časovo obmedzených a labilných mocenských aliancií, ale jednoznačne v európskej federácii štátov spojených trvalými väzbami.


Stauffenbergov pokus o prevrat

Context: Účastníci stretnutia vo Wolfschanze  Nemecký diktátor Adolf Hitler Poľný maršal Wilhelm Keitel – vrchný veliteľ OKW Generaloberst Alfred Jodl – náčelník operačného štábu Wehrmachtu na OKW General der Artillerie Walter Warlimont – náčelník veliacich štábov Wehrmachtu na OKW SS-Obergruppenführer Hermann Fegelein – zástupca veliteľa Waffen-SS Oberst Nikolaus von Below – pobočník Adolfa Hiltlera pre Luftwaffe Viceadmirál Hans-Erich Voss – vrchný veliteľ OKM (námorníctva) na Hitlerovom veliteľstve SS-Sturmbannführer Otto Günsche – osobný pobočník Adolfa Hitlera Generálmajor Walter Scherff – náčelník vojenského historického oddelenia Wehrmachtu Oberstleutnant Ernst John von Freyend – pobočník poľného maršala Keitela Konteradmiral Karl-Jesko von Puttkamer – námorný pobočník Adolfa Hitlera General der Infanterie Walther Buhle – náčelník vojenského personálu na OKW Oberstleutnant Heinrich Borgmann – Hitlerov pobočník General der Infanterie Rudolf Schmundt – náčelník personálneho úradu Wehrmachtu Oberstleutnant Heinz Waizenegger – druhý pobočník poľného maršala Keitela General der Flieger Karl Bodenschatz – vedúci ministerskej kancelárie ríšskeho ministra letectva, zastupoval Reichsmarshala Hermanna Göringa Oberst Heinz Brandt – zástupca a pobočník generála Heusingera Generaloberst Günther Korten – náčelník generálneho štábu Luftwaffe Oberst Claus von Stauffenberg – veliaci dôstojník vojakov spojeneckých zborov na OKW Oberleutnant Werner von Haeften – pobočník plukovníka von Stauffenberga Generalleutnant Adolf Heusinger – úradujúci náčelník generálneho štábu armády Kapitän zur See Heinz Assman – štábny dôstojník veliaceho štábu námorníctva Franz von Sonnleithner – ministerský kancelár Major Herbert Büchs – pobočník generála Jodla stenograf Heinz Buchholz – zapisovateľ stenograf Heinrich Berger – zapisovateľ


Carl Tanzler

Context: Raný život Narodil sa ako Karl Tänzler alebo Georg Karl Tänzler v Drážďanoch v Nemecku. Strávil obdobie pred 1. svetovou vojnou a obdobie počas nej v Austrálii. O tomto období sa dá viac dozvedieť v autobiografickom diele s názvom "The Trial Bay Organ: A Product of Wit and Ingenuity". Okolo roku 1920 si zobral za ženu Doris Shafer (1889-1977), s ktorou mal dve dcéry - Ayeshu (1922-1998) a Claristu (1924-1934), ktorá zomrela na záškrt. Emigroval v roku 1926 do USA plavbou z Rotterdamu na Kubu. Nakoniec sa usadil v Zephyrhills na Floride, kam už emigrovala jeho sestra. Neskôr sa k nemu pridali aj jeho žena a dve deti. Rodinu zanechal v Zephyrhills po tom, ako dostal prácu ako rádiologický technik v U.S. Marine Hospital v Key West na Floride, kde pôsobil pod menom Carl von Cosel.


Carl Tanzler

Context: Meno Tanzler používal veľa mien - na jeho sobášnom liste vytvorenom v Nemecku bol uvedený ako Georg Karl Tänzler, na jeho občianskych dokladoch vystavených v USA bol uvedený ako Carl Tanzler von Cosel a na jeho úmrtnom liste vystavenom na Floride je pod menom Carl Tanzler.


Moritz Rittinghausen

Context: Obdobie pred marcovou revolúciou 1848 Narodil sa v Hückeswagene a pochádzal z vplyvnej rodiny. Už jeho starý otec bol starostom. Stará matka pochádzala zo starého, pôvodom francúzskeho, šľachtického rodu de Blois. Aj otec bol starostom a aktuariusom (niečo ako pisár, tajomník) v Hückeswagene. Moritz Rittinghausen navštevoval gymnázium. O jeho ďalšom živote sú rozličné údaje. Ak sledujeme Wilhelma Heinza Schrödera, bol po maturite obchodníkom. Podľa Fäustera vyštudoval právo a žil v Belgicku. Tam už vystupoval ako sociálno-politicky mysliaca a jednajúca osobnosť. V roku 1837 napísal otvorený list kráľovi, v ktorom kritizoval sociálne problémy krajiny. Po svojom prepustení sa vrátil späť do Nemecka. Po roku 1840 sa stal zástancom socialistických myšlienok a vystupoval ako autor politických a národohospodárskych diel. Od roku 1846 žil v Kolíne. Roku 1847 sa zúčastnil na konferencii o voľnom obchode v Bruseli. Tam vystupoval ako obhajca ochranného cla. Friedrich Engels ho v jednom príspevku kritizuje ako „nemeckého protekcionistu“ a „vo všeobecnosti fádneho chlapíka“. Pred rokom 1848 bol spolupracovníkom rozličných časopisov ako Kölnische Zeitung, Aachener Zeitung, Trierer Zeitung alebo Kölner Gewerbeblatt.


Wilhelm Keitel

Context: Život  Mladosť a prvá svetová vojna Narodil sa 22. septembra 1882 na veľkostatku Helmschrode v pohorí Harz. Jeho predkovia boli veľkostatkári. Wilhelm Keitel študoval na gymnáziu v Göttingene, kde dosahoval priemerné výsledky. Spočiatku ho lákalo poľnohospodárstvo, lov a kone, až neskôr začal uvažovať o vojenskej kariére. Do armády vstúpil v roku 1901 ako nižší dôstojník 46. pruskému delostreleckého pluku, v jednotke slúžil aj Günther von Kluge, budúci poľný maršal, s ktorým však nikdy neudržiaval vzťahy na viac než profesionálnej úrovni. V prvej svetovej vojne bojoval na západnom fronte, kde bol v septembri 1914 ťažko ranený črepinou granátu do ruky. Po uzdravení vďaka svojim organizačným schopnostiam slúžil v generálnom štábe. Neskôr počas vojny sa vo Flandroch stretol a spriatelil s majorom von Blombergom neskorším veliteľom nemeckej armády. Medzivojnové obdobie Po vojne zostal slúžiť v Reichswehre, kde spočiatku v rámci jednotiek Freikorps strážil nemecko-poľské hranice. Neskôr slúžil v divíznom štábe a Hannoverskej jazdeckej škole. Začiatkom roku 1924 sa dostal na Ministerstvo obrany (Reichswehrministerium), kde pôsobil v neoficiálnom generálnom štábe Truppenamte, až do roku 1933, kedy sa k moci dostali nacisti. Počas viacerých služobných ciest sa dostal do ZSSR, kde naňho veľmi zapôsobila červená armáda ako aj samotná krajina. 1. októbra 1935 bol na odporúčanie Warnera von Fritscha vymenovaný za náčelníka veliteľstva ozbrojených síl Wehrmachtamtu. Pôsobenie v OKW a druhá svetová vojna V roku 1937 bol Keitel povýšený na generála a po nacistami zinscenovaných aférach Wernera von Fritscha (obvineného z homosexuality) a Wernera von Blomberga (ktorý sa oženil s bývalou prostitútkou) na ministerstve obrany v nasledujúcom roku sa dostal do funkcie náčelníka generálneho štábu Wehrmachtu (OKW). V roku 1938 sa podieľal na improvizovanom vstupe nemeckých vojsk do Rakúska (tzv. Anšlus), v marci pripravoval spolu s ďalšími dôstojníkmi vojenské riešenie Sudetskej krízy, ktorá sa skončila rozdelením Československa v marci 1939 a obsadením Čiech a Moravy nemeckými jednotkami. Ako jeden z hlavných veliteľov nemeckých ozbrojených síl sa podieľal na vedení všetkých významných bojových operácií druhej svetovej vojny. Podieľal sa na príprave nacistického útoku na Poľsko, krajiny Beneluxu a Francúzsko. 22. júna 1940 podpísal v Campienskom lese bezpodmienečnú kapituláciu Francúzska. Následne bol povýšený do hodnosti poľného maršala. Povýšením bol zahanbený, pretože dobre vedel, že túto hodnosť získal za písacím stolom. Počas celej vojny vykonával iba úradné funkcie. Odhováral Hitlera od útoku na Francúzsko a spolu s ďalšími bol aj proti operácii Barbarossa. V obidvoch prípadoch následne navrhol Hitlerovi svoju rezignáciu, tá však bola v obidvoch prípadoch zamietnutá. V roku 1942 sa dostal do stretu s Hitlerom, pri odoslaní maršala Wilhelma Lista na „odpočinok“. Odvtedy sa však do výrazného sporu s Hitlerom nepustil. Podľa niektorých prameňov bol Keitel nacista a stál za všetkými Hitlerovými rozkazmi. Podľa iných skôr uznával cisárstvo, na svojom pracovnom stole mal vlastnoručne podpísanú fotografiu korunného princa Viliama, ktorého Hitler nenávidel. Postrádal však určitú hrdosť a duševnú prevahu nad nacistami, prečo sa radšej sústredil na svoju štábnu prácu. Inými nemeckými dôstojníkmi bol prezývaný lakaitel ( lakai je po nemecky lokaj ). Ako jeden z hlavných vykonávateľov Hitlerových rozkazov si plne uvedomoval viaceré vojnové zločiny, ktoré nemecké armády vykonávajú. Počas vojny súhlasil a sám podpísal mnohé rozkazy, ktoré sa priečili medzinárodnému právu a konvenciám, vrátane známeho komisárskeho rozkazu. V decembri 1941 podpísal rozkaz „Nacht und Nebel“ (nem. Noc a hmla), vďaka ktorému mohli byť nepriatelia nacistického režimu na okupovaných teritóriách zatknutí a popravení v tajnosti bez súdu. V dôsledku rozkazu zmizli bez stopy a boli zavraždené tisíce ľudí. Bez zaváhania dal Himmlerovi voľnú ruku v jednaní na okupovaných územiach ZSSR. Takisto vydal rozkaz na likvidáciu zajatých francúzskych letcov, ktorý bojovali v stíhacej jednotke Normandie-Niémen na východnom fronte, miesto toho aby boli považovaní za vojnových zajatcov, na ktorých sa vzťahujú Ženevské konvencie. V lete 1944 sa zúčastnil prenasledovania strojcov atentátu na Hitlera z 20. júla 1944. Po výbuchu bomby osobne vyviedol zraneného Hitlera z miestnosti. Po Hitlerovej samovražde 30. apríla, ho chcel Karl Dönitz nahradiť von Mansteinom, ale ten sa už v tej dobe vzdal Britom. V noci 8. mája 1945 podpísal Wilhelm Keitel spolu s Hansom von Freiburgom bezpodmienečnú kapituláciu Nemecka, čím ukončil boje druhej svetovej vojny v Európe. 13. mája 1945 bol zatknutý britskými jednotkami. Norimberský proces Na Norimberskom tribunále proti vojnovým zločincom bol ako jeden z najvýznamnejších väzňov usvedčený z vojnových zločinov, pri čom sa mu nepodarilo zbaviť sa vlastnej zodpovednosti, keďže tvrdil, že iba vykonával Hitlerove rozkazy a cítil sa byť nevinným. Súd rozhodol o treste smrti obesením, napriek tomu, že sám si želal popravu zastrelením. Rozsudok bol vykonaný 16. októbra 1946.


Heinrich Harrer

Context: Životopis  Predvojnové obdobie Narodil sa v korutánskom Hüttenbergu v rodine poštového úradníka. V rokoch 1933 – 1938 študoval geografiu a šport na Univerzite Karla Franzensa v Grazi. Od mladosti sa venoval lyžovaniu a horolezectvu. Medzi jeho predvojnovými výkonmi vyniká najmä prvovýstup Severnej steny švajčiarskeho Eigeru, ktorý spoločne so skupinou rakúsko-nemeckých horolezcov uskutočnil v roku 1938. Od roku 1933 bol členom nacistických oddielov SA a postupne získal hodnosť Oberscharführer. V roku 1938 po anšluse Rakúska vstúpil do NSDAP a oddielov SS. Toto neskôr sám označil za hlúpu chybu a ideologický omyl. India a Tibet (1939 – 1951) V lete roku 1939 odišiel s nemeckou horolezeckou expedíciou do Himalájí, cieľom bolo zdolanie pakistanskej osemtisícovky Nanga Parbat. Krátko po začatí druhej svetovej vojny v roku 1939 padol do zajatia britskej koloniálnej správy a spoločne s ďalšími asi tisíc zajatcami ho internovali v indickom Dehradune. Z internačného tábora sa mu podarilo ujsť, a pretože potreboval rýchlo zmiznúť z indického územia, uchýlil sa do Tibetu, kde prečkal zvyšok vojny a niekoľko povojnových rokov. Vlastné skúsenosti z ciest do Tibetu zhrnul okrem iného v knihách Sedem rokov v Tibete a Návrat do Tibetu . Spriatelil sa okrem iných so švédskym cestovateľom Svenom Hedinom a súčasným dalajlámom Tändzinom Gjamccho, ktorého učil angličtinu. V roku 1962 na Novej Guinei vykonal prvý výstup na Carstenz Pyramid, najvyššiu horu Austrálie a Oceánie.


Šarovce

Context: Zaujímavé údaje sa nachádzajú v tureckých daňových súpisoch z roku 1664, kedy obce, po dobytí Levického hradu 2. novembra 1663, patrili v rámci tureckého ejáletu (väčšieho administratívneho územia) so sídlami v Nových Zámkoch do tekovského obvodu Turkov. Tento súpis Veľké Šarovce uvádza ako ,,Nagy Sára".  spomína tu 47 domácností a 66 daňovníkov menovite. Z mien sa v ňom vyskytujú: Szabó, Sós, Kelemen, Pásztor, Tóth, Kósa, Kántor a pod.  V Malých Šarovciach (,,Kiss Sára") bolo 39 domácností, 54 daňovníkov a medzi nimi sú aj také ktoré sú aj teraz známe v obci, napr. Tóth, Kajtár, Szócz, Szabó, Pásztor a pod. Obyvatelia okrem dane za domácnosť a osobu museli Turkom odvádzať desiatok z pšenice, muštu, konopa a  ľanu, fazule a hrachu, platili daň z dreva, za pasenie ze nevestu, za dobytok, užívanie pozemku a pod. Našťastie turecká nadvláda bola len krátkym obdobím v živote našich obcí, ich obyvatelia však prežívali aj neskoršie ťažké roky , spôsobené stavovskými povstaniami, revolúciou 1848-49, prvou a druhou svetovou vojnou, politickými a sociálnymi zmenami po roku 1945. Napriek tomu sme sa dožili dneška.


Klátova Nová Ves

Context: Dejiny V katastrálnom území obce je viacero sídlisk z mladšej doby a neskorej doby kamennej. Osídlenie územia je z mladšej a neskorej doby bronzovej. Vykopávky dokladajú archeologické nálezy črepov lužickej kultúry. V lokalite Šance sa nachádza hradisko, zrejme zo staršej doby železnej. V obci sa našli aj črepy z mladšej doby železnej. V doline pod vrchmi Tríbeča nad potokom Vyčoma bolo staré slovanské osídlenie z čias Veľkomoravskej ríše. Písomne je obec doložená v prvej písomnej zmienke z roku 1292 z obdobia panovania kráľa Ondreja III. Patrila tunajšej vetve Diviackovcov, neskôr mnohým zemepánom, ako Hunyadyovcom, Migazziovcom a Stummerovcom. Pôvodný názov obce bol podľa neznámeho majiteľa Herdevicsa (1310), neskôr ako je uvedené v listine sa spomína obec už ako Nová Ves. Z druhej polovice 14. storočia je podľa zemepána Andreja Novoveského, prezývaného Thékes (Klát) pomenovanie obce Klátova Nová Ves. Výhodná poloha na ceste zo Skýcova do Topoľčian a Trenčína prispela k tomu, že sa tu vyberalo v 15. storočí mýto. Obyvatelia sa zaoberali poľnohospodárstvom a chovom dobytka, od konca 18. storočia sa rozšírila remeselná výroba, hlavne spracovanie kameňa a dreva. V roku 1884 skúpili väčšiu časť veľkostatkov v Klátovej Novej Vsi Haupt-Stummerovci, podnikateľská rodina z Moravy. Po I. svetovej vojne sa rozvinula výroba vápna a ťažba kameňa. Z obce viedla úzkokoľajná železnica na zvoz vyťaženého dreva, kameňa a vápna do Bošian. K obci patria aj miestne časti Janova Ves a Sádok.


1209

Context: Udalosti  Prvá písomná zmienka o obci Bernolákovo a Ivanka pri Dunaji Prvá písomná zmienka o Spiši – uhorský kráľ Ondrej II. daroval spišskému prepoštovi Adolfovi a jeho sestre zem medzi Veľkou Lomnicou, Starou Lesnou a Huncovcami. Prvá písomná zmienka o obci Veľké Kostoľany založenie University of Cambridge v Anglicku Prvá zmienka o obci Žakovce


Borod

Context: Demografia Slovenská menšina sa do obce dostala v rámci vnútornej kolonizácie najmä v 40. rokoch minulého storočia, keď sa Slováci sťahovali z vyššie položených obcí, kde nebola práca do dolín. Tu však veľká časť slovenského obyvateľstva, keďže žili oddelene od zvyšku slovenskej komunity asimilovala a splynula s miestnym obyvateľstvom. Preto sa tu dnes k slovenskej národnosti hlási pomerne malá časť obyvateľstva, hlavne v dedine Šarany, kde žilo v roku 2002 – 468 Slovákov zo 498 v celej obci. V Šaranoch sa nachádza aj základná osemročná škola a materská škola s vyučovacím jazykom slovenským.


Šarbov

Context: Obyvateľstvo V roku 1787 mala obec 6 domov a 50 obyvateľov, v roku 1828 mala 8 domov a 73 obyvateľov. V roku 1940 celkom 21 domov, 145 obyvateľov a 23 obyvateľov vyznávajúcich židovské náboženstvo a v roku 2003 spolu 15 domov a 11 obyvateľov. K 31. 12. 2015 mala obec 11 obyvateľov. V obci ŠARBOV sa v roku 1995 nachádzali najčastejšie tieto priezviská: Bobák, Boršovský, Derco; Humeník; Slimák a Tiško. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Gréckokatolícky kostol zosnutia Presvätej Bohorodičky, jednoloďová neoklasicistická stavba so segmentovým ukončením presbytéria a predstavanou vežou, z roku 1909. Úpravami prešiel v roku 1923. Zariadenie interiéru pochádza z doby vzniku chrámu. Fasády sú hladké s polkruhovo ukončenými oknami. Masívna veža je ukončená zvonovitou helmicou s malou cibuľou.


Sucháň

Context: Dejiny Najstaršia hodnoverná písomná zmienka o lokalite Zwhan pochádza z roku 1392, o niečo staršia, no nepodložená má letopočet 1349. Majiteľmi územia boli zemania z rodu Dačovcov, neskôr bola obec v zálohe u viacerých majiteľov, medzi nimi zemianskych rodov z Kosihoviec, Plášťoviec či prepošti zo Bzovíka. V 16. storočí sa do obce prisťahovali 1–2 rodiny Srbov, o storočie neskôr utečenci z rakúskeho Tirolska a v druhej polovici 19. storočia prišelci z Pliešoviec. Obyvatelia s právom slobodníkov mali možnosť voľného pohybu a uzatvárania manželstiev s partnermi z okolitých obcí bez súhlasu panstva. Po reformácii bol Sucháň evanjelický a až do osamostatnenia v roku 1874 tvoril filiálku dačovolomskej cirkvi. Renesančný kostol bol v obci postavený v roku 1530, podľa tradície postavený na základoch husitskej kaplnky. Upravovaný bol v rokoch 16601669, 1784 a rozsiahle zmeny s vybudovaním veže boli vykonané v roku 1869. Z roku 1787 pochádza správa o prebudovaní staršej, pôvodne drevenej školy, ktorú v roku 1912 prestavali do súčasnej podoby. Vyučovanie sa tu ukončilo v roku 1979, od roku 1996 budova slúži ako turistická ubytovňa. Podľa sčítania v roku 1715 bolo v obci 38 domácností, o storočie neskôr, v roku 1828 112 domov a 673 obyvateľov. Prisťahovalci z Tirolska na mieste bývalej kováčskej vyhne zriadili v obci pivovar. Veľký požiar zničil dolnú časť obce 6. septembra 1870, o 5 rokov neskôr podľahol inému požiaru horný koniec. Dovtedy drevené obydlia tak vo väčšom rozsahu nahradili kamenné stavby, pokrývané slamenou krytinou. Domy boli zväčša pozdĺžne trojpriestorové s podpivničenou izbou. Obyvateľstvo sa živilo najmä poľnohospodárstvom, chovom oviec a dobytka, no vyskytovalo sa aj včelárstvo a ovocinárstvo. Práve ovocinárstvo sa stalo významným zdrojom obživy po tom, ako tu v roku 1876 bola zriadená župná štepnica. Salaše, rozptýlené po okolí sa stali základom lazníckych obydlí, pričom v 19. storočí ich v katastri obce bolo až 55, z toho 18 celoročne obývaných. Ovčiarstvo podnietilo rozvoj výroby potravinových produktov, no tiež spracovanie vlny a ovčích koží. Po zrušení poddanstva koncom 18. storočia prešla veľká časť pôdy do vlastníctva roľníkov, ktorí praktizovali systém trojpoľného hospodárenia. Prevažovalo pestovanie obilnín (raž, pšenica, jačmeň, ovos, pohánka), postupne sa rozšírilo pestovanie zemiakov, kapusty a strukovín (hrach, bôb, cícer, šošovica, slovienka). Zásadnú zmenu hospodárenia prinieslo v roku 1949 založené roľnícke družstvo a mnohé usadlosti boli opustené.


Čierne nad Topľou

Context: Dejiny Obec sa spomína v roku 1399 ako Feketepatak, keď patrila panstvu Skrabské. Počas 14.17. storočia obec patrila panstvu Skrabské alebo Čičava, ktoré vlastnili šľachtici z Rozhanoviec, Bátoriovci a ich dediči. Obyvatelia sa v roku 1831 zúčastnili na roľníckom povstaní. Kultúra a zaujímavosti Pamiatky Rímskokatolícky kostol Narodenia Panny Márie, jednoloďová klasicistická stavba so segmentovým ukončením presbytéria a malou strešnou vežou, z rokov 1792-1793. Obnovou prešiel v roku 1936. Fasády kostola sú hladké s nárožným zaoblením a polkruhovo ukončenými oknami. Veža je ukončená ihlancovou helmicou. Súbor:Čierne nad Topľou 17 Slovakia2.jpg|Kostol Narodenia Panny Márie a evanjelický kostol Občianska vybavenosť V obci sa okrem rímskokatolíckeho kostola nachádza moderný evanjelický kostol z roku 1977.


Šalgovce

Context: Prírodné atraktivity Okolie dediny tvoria zalesnené kopce, vinice, ktoré sa striedajú s dolinami a spolu tak tvoria pekný reliéf, ktorý ľudia vždy obdivujú. Starý vrch Jeho nadmorská výška je 336 metrov. Kedysi odtiaľ viedla cesta do Piešťan. V minulosti sa na Starom vrchu ťažil kameň, ktorý využívali miestni aj okolití obyvatelia. V súčasnosti je miestom pešej i cyklistickej turistiky najmä pre tunajších obyvateľov. Z najvyššieho vrchu je dobrý výhľad na okolité vrchy i dediny. Skalka Je známa pre domácich hlavne svojim „osamelým stromom“, ktorý sa týči na vrchole. Jej nadmorská výška nie je známa. Skalka je často miestom pre školské výlety a východiskom pre turistov. Lokality sú navzájom pospájané. Zo Skalky je ľahký prístup do vedľajšej dediny Ardanovce. V minulosti tieto miesta domáci obyvatelia využívali na pasenie a chov domácich zvierat. Okolie obce V okolí Šalgoviec sa nachádza vrch Havran a Marhát. Približne 8 kilometrov od obce je známa jaskyňa Čertova pec. Stavby Kaštieľ Nachádza sa takmer v strede dediny. Pochádza z roku 1760 a je postavený v baroko-klasicistickom štýle. Bol prestavaný v roku 1871 a patrí do zoznamu kultúrnych pamiatok. Vo vnútri, v kaplnke sa nachádza freska z 18. storočia. Ku kaštieľu patrí i správcovská budova veľkostatku. V kaštieli sídlila do roku 1965 škola. Dlhé roky bol nevyužívaný a v roku 2005 bol predaný a zrekonštruovaný na luxusný hotel najmä pre zahraničnú klientelu. Kaplnka Božského Srdca Ježišovho Rímskokatolícka kaplnka, ktorá je postavená na cintoríne, je zasvätená Božskému srdcu Ježišovmu. Pochádza z roku 1700. Je v nej obraz Panny Márie zo 17. storočia, ktorý priniesla rodina Sándoryovcov z cudziny. Každý rok v júni sa koná púť z farského kostola v Ardanovciach do kaplnky v Šalgovciach, kde sa potom slúži svätá omša. Kostol v Ardanovciach je zasvätený svätému Michalovi. Bol postavený v roku 1392. Za zmienku stoja i lipy, ktoré tu stoja už dlhé roky a sú chránené. Zvonica Stará a vzácna je aj zvonica so zvonom, ktorá však v zozname kultúrnych pamiatok nefiguruje. Ďalšie pamiatky V Šalgovciach sa nachádzala i židovská synagóga a na konci dediny je i židovský cintorín. Zaujímava pamiatka vzdialená len niekoľko kilometrov je Rotunda Jurko v Nitrianskej Blatnici.


Hajná Nová Ves

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1246, najstaršie osídlenie je však už z doby železnej a bronzovej. Súčasná obec vznikla zlúčením osád Šeptince a Nová Ves.


Šurice

Context: Kultúra a zaujímavosti  Pamiatky Rímskokatolícky kostol sv. Michala archanjela, jednoloďová neorománska stavba s bočnými kaplnkami v podobe transeptu, s polkruhovo ukončeným presbytériom a predsavanou vežou z rokov 1867-1868. Interiér kostola je zaklenutý českou plackou. Fasáda je zdobená neorománskym tvaroslovím, združenými oknami, oblúčkovým vlysom a opornými piliermi. V obci sa nachádza prírodná pamiatka Soví hrad , vyhlásená v roku 1964 na ploche 2,81 ha, v roku 2001 rozšírená o 86,81 ha. V katastri obce sa našiel Šurický poklad , obsahujúci 5474 strieborných mincí zo 16. - 17. storočia. image:Šurice - Kostol sv. Michala (1).jpg|Kostol sv. Michala archanjela image:Kostol sv. Michala - Šurice.jpg image:Šurice - Kostol sv. Michala (2).jpg image:Šurice - Socha Nepoškvrnenej Panny Márie.jpg|Socha Nepoškvrnenej Panny Márie pred kostolom image:Šurice - Kríž v obci.jpg|Socha Ukrižovaného pri kostole


Žakarovce

Context: Dejiny Žakarovce sú významná banícka obec s bohatou históriou. V písomných prameňoch sa objavuje pod týmito názvami: 1336 – villa Zakeri, 1368 – villa Zakary, 1374 – villa Sakary, 1390 – Sakar, 1477 – Sakaar, 1773 – Zekarowce, 1808 – Žakarovce, maďarsky Zsakaróc, alebo Zákarfalu. Prvá písomná zmienka sa nacháza v listine z 18. novembra 1336. Zo znenia uvedenej listiny vyplýva, že dedina existovala už dlhšiu dobu. Vznikla na území, ktoré od roku 1282 patrilo rodu pánov z Jakloviec. Určitý podiel majetkov (vrátane Perengarovej kúrie) v dedine vlastnil pred rokom 1330 aj gelnický richtár Perenger a po ňom gelnický prísažný Petermann, zvaný Bozegeyst . Počas dlhotrvajúceho sporu medzi gelnickými mešťanmi a pánmi z Jakloviec boli Žakarovce Gelničanmi viackrát obsadené. Konkrétne sa o tom zachovali písomné doklady z rokov 1341 a 1352. Rodové majetky pánov z Jakloviec boli v roku 1282 odčlenené z pôvodného gelnického chotára. Gelnickí mešťania si preto robili nároky na tieto majetky, respektíve dediny ležiace na nich. Medzi týmito dedinami sa v listinách z rokov 1368 a 1374 uvádzajú aj Žakarovce. Niekedy pred rokom 1390 sa Žakarovce, pravdepodobne kúpou, dostali do rúk Pavla a Mikuláša z richnavskej vetvy Perényiovcov, ktorí ich začlenili do majetkov richnavského hradného panstva. Žakarovce ležia v severovýchodnej časti Slovenského rudohoria pri potoku pretekajúcom obcou. Žakarovce vznikli ako banícka obec na území Gelnice. Železorudné a medené bane boli v obci už v XVI. storočí, v roku 1872 ich získala Těšínsko-třinecká železiarska spoločnosť Albrechta Habsburského. V roku 1877 mala obec 74 domov a 551 obyvateľov. V roku 1828 – 94 domov a 685 obyvateľov. Počas II. svetovej vojny sa veľa obyvateľov zapojilo do partizánskeho hnutia a SNP. Obec bola vyznamenaná Radom SNP I. triedy. V súčasnom období má obec 783 obyvateľov. V 19. storočí ani železorudné baníctvo v Žakarovciach a okolí neťažilo veľké množstvo rudy, dopyt po rudách nebol príliš veľký. Podľa Zoznamu sídiel krajín Uhorskej koruny (niečo podobné ako Štatistická ročenka) z roku 1913 sa Žakarovce volali po maďarsky Zakárfalva. Patrili do gelnického okresu v Spišskej župe. Podliehali obvodnému notárovi, daňovému úradu, okresnému súdu a matričnému úradu v Gelnici, súdnej stolici v Levoči. Najbližšia žandárska stanica bola v Gelnici, najbližšia železničná stanica, železničná telegrafná stanica a poštový úrad bol v Máriahute. Obec bola zaradená do 67. doplňovacieho vojenského a do 30. mobilizačného obvodu. Muži schopní vojenskej služby rukovali k IX. honvédskemu pluku. Obec bola zaradená medzi malé obce. Žakarovce mali 221 domov, 1371 obyvateľov a výmeru chotára 1275 katastrálnych jutár. Obyvatelia hovorili väčšinou po slovensky a potom po nemecky. Bol tu rímskokatolícky farský úrad. Máriahuta – Žakarovce Banská oblasť Máriahuta – Žakarovce, ktorá sa rozprestiera na území obcí Gelnica, Žakarovce, Jaklovce, Kluknava a Kojšov, sa vyznačuje veľkým počtom ložísk, banských diel a starodávnou baníckou činnosťou. Pre svoju výhodnú polohu v blízkosti rieky a komunikácie sa stala strediskom oboch banských revírov, bolo tu sústredené vedenie, doprava, energetika a v starších časoch i hutníctvo. Vznik baníctva v tejto oblasti treba hľadať už v 14. – 15. storočí. O prvých písomných záznamoch týkajúcich sa žakarovského baníctva sa zmieňuje Maderspach, podľa ktorého už v r. 1546 boli spísané banské majetky. Z listiny z r. 1574 sa dozvedáme, že gelnickí baníci na Klippbergu ťažili ortuťové rudy, a to zrejme rumelku, ktorá sa vyskytovala v železnom klobúku žakarovskej Hrubej žily. Za Slovenského štátu podnik na území Slovenska mal názov Banská huť, banská a hutná spol., zastupiteľstvo v Bratislave. Okrem Banskej a hutnej spoločnosti vlastnili bane v tejto oblasti aj iné podniky. Už pred znárodnením boli ložiskové zásoby v Žakarovciach vyčerpané a postupne boli zapojené do ťažby menšie vedľajšie ložiská a revír Grellenseifen.


Fintice

Context: Polohopis Obec sa nachádza na východe Slovenska, susediac severovýchodne od krajského mesta Prešov. Zo západu susedí s mestskou častou Kanaš mesta Veľký Šariš, zo severu s obcou Záhradne a z východu s obcou Kapušany. Obec patrí do regiónu Šariš. Nadmorská výška nadmorská výška miesto najnižší bod katastra (južné od obce) približne stred kostola obratisko MDH (severný koniec obce) cesta na Záborské (na hranici katastra) vrch Stráž (najvyšší bod katastra)


Záhradné

Context: Dejiny Kráľ Ladislav IV. v roku 1285 daroval kláštoru augustiniánov vo Veľkom Šariši dedinu Sedikart, o ktorú kráľa požiadal prior kláštora. Donácia sa vzťahovala na celú dedinu v rozsahu chotára, v akom ho neskôr vlastnil zeman Scego a iní zemania. Z obsahu darovacej listiny je zrejmé, že Sedikart jestvoval niekoľko desaťročí pred r. 1285. V písomnostiach z 13. – 16. storočia sa vyskytuje pod maďarským názvom Scegekerthe, Zedekrethe v zmysle Scegova záhrada. Maďarský názov prevzalo okolité slovenské obyvateľstvo a utvorilo nárečový tvar Šedzikart. Maďarský názov typologický patrí k názvom zemianskych dedín, pričom dosvedčuje, že prvým zemianskym vlastníkom tunajšieho majetku a dediny bol bližšie neznámy zeman Scego. Uvedené poznatky vedú k predpokladu, že táto dediny vznikla okolo polovice 13. storočia ako zemianska osada. Po krátkom, asi 20 až 40 ročnom období, keď patrila zemanom a kráľovi, ju v roku 1285 nadobudli mnísi z veľkošarišského kláštora. Im patrila až do začiatku reformácie, do 30. rokov 16. storočia. Odvtedy do konca storočia patrila šľachticom Vernerovcom, Tordaiovcom, Orleovcom, Loniarovcom. Koncom 19. storočia fungovala v obci tehelňa, mlyn, liehovar a kameňolom. Obyvatelia sa zaoberali tradičným poľnohospodárstvom a ovocinárstvom. Pravdepodobne v tretej štvrtine 13. storočia, keď Sedikart patril zemanom, z ich iniciatívy tu postavili kostol zasvätený sv. Štefanovi, prvému mučeníkovi. V 30. rokoch 14. storočia v ňom pôsobil farár Šebastián. Sedikart bol sídlom farnosti aj v nasledujúcich storočiach. Pri Ternianke bol mlyn, o ktorom je správa až z roku 1543. Tunajšie sedliacke domácnosti (okrem richtárovej) boli v roku 1427 zdanené daňou kráľovi od 39 port, takže Sedikart bol veľkou dedinou, najväčšou v okolí. Neskôr sa časť sedliakov odsťahovala, iní stratili užívané pozemky a upadli medzi želiarov. V rokoch 1543, 1567 a 1588 sedliakov (okrem richtára) zdanili od 19, 9, resp. 9 port, pričom v roku 1567 hospodárilo 23 domácností. V týchto rokoch tu bolo 12, 10 a 8 želiarskych domácností. Dedina v roku 1600 pozostávalo z 32 obývaných poddanských domov, mlyna, kostola, fary a školy. Aj po úbytku sedliakov a obývaných domov bol Sedikart koncom 16. storočia veľkou dedinou. Okrem osadenstva fary tu bývalo len poddanské obyvateľstvo. V roku 1878 bol postavený liehovar veľkostatkárov. Pôvodne obec patrila k okresu Bardejov a k notáriu v Terni. Od roku 1910 patrí do okresu Prešov. V roku 1916 bola dostavaná terajšia škola. V roku 1925 bol založený dobrovoľný hasičský zbor. V októbri 1942 navštívil obec slovenský umelec a akademický maliar Ľudovít Fulla. Z tohto obdobia je známy obraz „Mamka zo Sedikarta“. Počas druhej svetovej vojny bola obec bombardovaná nemeckými lietadlami. 2. september 1944 ostane pre Záhradné pamätným dňom. Silné bombardovanie usmrtilo 9 mladých ľudí, zničilo 13 obytných domov, 16 stodôl a spôsobilo veľké škody aj na školskej budove. Expozícia banskobystrického Múzea SNP medzi vypálenými obcami na východnom Slovensku uvádza aj obec Sedikart, dnes Záhradné. V roku 1950 bola slávnostne otvorená pravidelná autobusová doprava medzi Prešovom a obcou Záhradné.


Šalgovce

Context: Polohopis Obec Šalgovce sa nachádza v severovýchodnej časti západného Slovenska v Nitrianskom kraji. Patrí do topoľčianskeho okresu a nachádza sa v jeho juhozápadnej časti. Z geografického hľadiska ležia Šalgovce v severozápadnej časti Nitrianskej pahorkatiny pri juhovýchodnom úpätí južnej časti Považského Inovca.


Čata (okres Levice)

Context: Dejiny Staršie osídlenie v chotári obce potvrdzujú archeolgické nálezy sídlisk z neolitnej volútovej kultúry, eneolitnej s kanelovanou keramikou, maďarovskej kultúry zo staršej doby bronzovej, žiarových hrobov z halštatskej doby, sídlisk z laténskej, rímsko-barbarskej a slovanskej po dobu veľkomoravskú. Prvá písomná zmienka o obci (Chatka) je z roku 1386. Patrila kláštoru paulínov v Máriacsaláde , časť obce benediktískemu opátstvu v Čajakove. Po zrušení paulínskej rehole pripadla správe verejných základín. Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom a vinohradníctvom, za prvej ČSR pracovali ako robotníci na veľkostatkoch a zaoberali sa aj košikárstvom a tkáčstvom. V rokoch 1938-45 obec pripojili k Maďarsku. V roku 1947 presídlili časť maďarského obyvateľstva do Maďarska. Miestna časť Gen (Guen, Gen) sa písomne uvádza v roku 1247, osada patrila prepoštsvu v Šahách, rodine Hunt-Poznanovcov , neskôr kláštoru v Máriacsaláde.


Veľké Lovce

Context: Doprava Do obce vedie cesta z 2 dedín: Bešeňov Radava - cesta je v zime neudržiavaná Železničné spojenie do obce nevedie. Autobusy Autobusové spojenie je do miest: Nové Zámky Šurany Veľké Lovce majú 4 autobusové zastávky (v smere do obce): Veľké Lovce, RD (Roľnícke družštvo) Veľké Lovce, osada (dolná zastávka) Veľké Lovce, nám. (centrum, obecný úrad, kostol) Veľké Lovce, Jednota (horná zastávka) Vlaky Najbližšsie vlakové spojenia je v Radave (5 km), v Podhájskej (8 km) - smer Banská Bystrica a Bratislava, potom v Šuranoch (15 km) a Nových Zámkoch (20 km – najlepšie).


Malé Ozorovce

Context: Polohopis Obec Malé Ozorovce leží východne od krajského mesta, južne od známeho Dargovského priesmyku, na západnom okraji Východoslovenskej nížiny. Zo západu okolie obce ohraničuje pahorkatina juhovýchodných výbežkov Slanských vrchov. Cez obec preteká Močiarny potok. Do obce je prístup štátnou cestou č. 3653 po odbočení v meste Sečovce (z hlavného ťahu Košice – Michalovce, cesta I. triedy 19, E50) smerom na Slanec a Košice, cesta II. triedy č. 552. Ulice Celková dĺžka ciest v obci je 4,07 km. Obcou vedie aj cesta III. triedy č. 3653. Jarková, dĺžka 650 m Slnečná, dĺžka 290 m Cintorínska, dĺžka 650 m Hlavná, dĺžka 850 m Družstevná, dĺžka 180 m Orechová, dĺžka 450 m Poľná, dĺžka 300 m Lesná, dĺžka 700 m


Šváby (Prešov)

Context: Historická zástavba Po roku 1785 mali Šváby dva rady domov ulice, ktorá sa tiahla samostatne od potoka „Kapusni jarek“ po údolíčko s potôčikom „Teľov“. Na východnej strane bolo ulice 21 domov. Na južnej strane bolo ulice 27 domov. Z historického pohľadu je to kolonizácia, novej ulice, ktorú osídlili v 18. storočí prisťahovalci z Nemecka, predovšetkým z Durínska, Alsaska a Pruska. K osídleniu kolonistami došlo na základe plánu cisára Jozefa II., ktorý navštívil Prešov a solivarské bane v roku 1770. Nemci prišli do Prešova za prácou, zamestnali sa v Solivaroch a venovali sa obchodu. Novú ulicu začali stavať v roku 1781 a dokončili ju za päť rokov. Dostala názov po panovníkovi Jozefstrase, až neskôr ju premenovali na Švábsku. Takmer navlas rovnaké domčeky osídlilo okolo 50 nemeckých rodín, ktorých členovia obohatili svojimi zvykmi hlavne obyvateľov susedného Solivaru, Hanisky, Guĺvasa (Dulová Ves), Boltoka, Prešova, Šalgovíka, Teriakoviec a Haršagu (Záborske). Neskôr k obci pribúdali ďalšie časti „Žeľare“ – ulička k cintorínu dnes „Urxová“, kde stojí zopár domov zo severnej strany väčšina z nich bola postavena v období búrania „Švabov“, Zadná ulica (dnes nazývaná „Chalupkova“, predtým na Kapuśńicoch). Od miesta bývalej zvonice sa východným smerom tiahla ulica dnes nazývaná Royova, predtým kolo zvonici. Pod cintorínom vznikla samostatna ulička dnes nazvaná Soľná spájajúca Urxovu , Pioniersku a Važeckú . V procese búrania vznikli a zahustili sa ďalšie ulice. Zrejme najstarší nezbúraný objekt je tzv. Labudov dom (v časti Žeľare, dnes Pionierska č. 6), z prelomu 19. a 20. storočia, rozdelený na obytnú a dielenskú časť, v ktorej vykonával výrobu a opravu obuvi pán Labuda , neskôr v tom dome žili iní ľudia, a krátku dobu v ňom bolo prevádzkované aj pohostinstvo. Na juh od spojnice ulíc Pionierska a Soľná , vo vzdialenosti cca , na poľnohospodárskej plošine Kastosere, sa nachádza triangulačný bod Kastosevy


Čakanovce (okres Košice-okolie)

Context: Dejiny Prvú písomnú zmienku o obci Čakanovce poznáme z roku 1276. Vtedy sa spomína spolu s Bidovcami a Svinicou. Poznáme aj záznam z roku 1282, kde sa uvádza veľká cesta, ktorá tu vedie. V tom čase už teda Čakanovce boli veľkou vyvinutou dedinou. V roku 1293 držal Svinicu a Bidovce muž menom Peter, zvaný Peteuch, syn Petra zo Svinice. Podľa vyjadrenie historika Branislava Varsika musel v tom čase držať aj Čakanovce, pretože patrili do Svinického panstva. Po smrti Peteuchovho syna Jána, dala kráľovná Alžbeta svinické panstvo päťkostolnému biskupovi Valentínovi, čím sa stal držiteľom aj Čakanoviec. Valentín však v roku 1390 vymenil svoje panstvo s kráľom, a ten dal ešte v tom istom roku Svinické panstvo Mikulášovi z Perína. Podľa portálneho súpisu Abovskej stolice z roku 1427 bolo v Čakanovciach 20 port. Porta je brána, vedúca na hospodársky dvor, ktorou môže prejsť voz. Ide teda o určité hospodárske sídlo. Na jednu portu sa počíta minimálne 5 ľudí, čiže v roku 1427 žilo v Čakanovciach minimálne sto ľudí, čo nie je na vtedajšie pomery málo. V rokoch 1420 a 1431 boli páni z Perína znovu potvrdení v držbe Čakanoviec. Nasledujúce storočie však prinieslo takmer vyľudnenie obce. V roku 1552 sa tu nachádzali iba dve porty, ktoré patrili Štefanovi z Lučenca. Podľa desiatkového súpisu z roku 1565 žilo v Čakanovciach 8 sedliakov a 6 želiarov, čiže 14 poddaných, pričom desiati z nich mali osobné mená slovenského pôvodu. Dvaja mali osobné mená maďarského pôvodu a u dvoch sa pôvod mená nedá určiť. Dedina bola teda obývaná prevažne Slovákmi. Keď sa v tejto oblasti v druhej polovici 16. storočia rozšírila medzi Slovákmi Lutherova reformácia, pôsobili tu slovenskí farári. Napríklad v roku 1597 to bol rankovský farár Jozef Madera, ktorý filiálne pôsobil aj pre Čakanovce. Pochádzal z Trenčína. V roku 1598 tu bol farárom Albert Patecký. Zo zachovaných mien farárov, ktorý slúžili aj v Čakanovciach ešte poznáme Václava Bohemusa (1590) a Alberta Bohemusa (1598 až 1599). Táto oblasť ležala na rečovej hranici, kde sa miešali dve protestantské vierovyznania - slovenskí evanjelici a maďarskí reformovaní. Podľa konskripcie cirkví a farárov z roku 1746 boli Čakanovce slovenská dedina. V tom čase tu bolo 16 rímskych katolíkov, 8 gréckych katolíkov, 39 luteránov, 3 kalvíni a 34 detí. Dovedna tu teda v roku 1746 žilo presne 100 ľudí. Lexikón z roku 1773 uvádza, že v Čakanovciach ako reč prevládala slovenčina. Údaje z roku 1851 rovnako uvádzajú Čakanovce ako slovenskú dedinu. V tom čase tu žilo 60 rímskych katolíkov, 31 gréckych katolíkov, 275 luteránov, 3 kalvíni a 5 Židia. Celkovo teda 374 obyvateľov.


Župčany

Context: Dejiny<ref>[http://www.obeczupcany.sk/obec-1/historia-obce/ Dejiny obce]</ref> Hoci prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1248, lokalita bola osídlená už v 11. storočí. Poloha na ceste od Šarišského hradu na Spiš znamenala čulý obchod už v 13. storočí, kedy celé okolie spravoval neďaleký hrad, v tom čase vo vlastníctve uhorských kráľov. Murovaný kostol bez veže, zasvätený Jánovi Evangelistovi, stál v obci už v roku 1438, súčasný, zasvätený Nanebovzatej Panne Márii je z obdobia okolo roku 1635. V 15. a 16. storočí už Župčany vlastnil rod Šošovcov zo Solivaru, no obdobie poznamenal postupný úpadok. Koncom 16. storočia bola v obci okrem kostola a fary už aj škola a na jej čele bol richtár, menovaný zemepánom. Po zrušení poddanských povinností v roku 1848 sa začali vytvárať sedliacke hospodárstva, ktorých bolo v Župčanoch 22.


Ruskov

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka pochádza zo začiatku 14. storočia, aj keď dedina bola založená okolo 11. – 12. storočia, keď tu vznikla osada ruských strážcov dôležitej cesty z údolia Torysy cez Slanské vrchy až do Zemplína. V tom čase bolo obyvateľstvo slovanské, ale nie ruské. Obyvatelia pochádzali zo západoeurópskej vetvy a boli to priami predchodcovia Slovákov. Najstaršia zmienka o kostole a fare je približne z rokov 13321335, kedy farár vyberal pápežské desiatky.


Skároš

Context: Dejiny Skároš, ktorý sa nachádza asi 20 km južne od Košíc bezprostredne pri maďarskej hranici, je veľmi stará dedina. Spomína sa už v roku 1270 pri opise hraníc panstva hradu Füzér ako zem Skároš. Zmienka vznikla na základe opisu hraníc panstva patriaceho pod hrad, pretože zem Skároš sa nachádzala na hranici a patrila už Mikulášovi, synovi Abu. Tento pochádzal z tzv. nádoštskej vetvy rodu Aba. Druhú písomnú zmienku poznáme z roku 1327, keď sa Skároš uvádza pri opise zeme Kalša, s ktorou tiež susedil. Zmienka hovorí o zemi Zkarus. Dedina Skároš je v údolí pod Slanskými vrchmi. Toto územie boli osídlené a kultivované už v 13. storočí. Po smrti Dominika, syna Lacka a vnuka spomenutého Mikuláša, syna Abu, rod vymrel po meči, pretože Dominik nemal syna. Vtedy kráľ Karol v roku 1335 daroval nádoštské panstvo palatínovi Drugethovi. V zápise, ktorý vymenúva dediny patriace pod toto panstvo sa spomína aj Skároš. Podľa zápisu z roku 1387 vieme, že v Skároši už stál kostol. V roku 1415 však už Skároš patril bánovi Petrovi a jeho bratovi Štefanovi, ktorých rod sa označoval ako Zudar z Olnódu. Im dedina patrila aj za portálneho súpisu v roku 1427, kedy tam bolo 15 port. V tom čase sa nespočítavalo obyvateľstvo, ale tzv. porty. Porta je brána vedúca do hospodárskej usadlosti, ktorou môže prejsť voz ťahaný koňmi. Ak vezmeme do úvahy, že v jednej takejto usadlosti bolo so služobníctvom minimálne sedem ľudí, potom v roku 1427 mal Skároš minimálne 105 obyvateľov, čiže to bola na tie časy naozaj veľká dedina.


Šášovské Podhradie

Context: Dejiny Obec sa spomína v roku 1363, v minulosti sa tu spracúvala dubová kôra pre garbiarov z Liptova. Nad obcou sa vypína Šášovský hrad. Spomína sa v roku 1253, od roku 1330 kráľovský hrad, ktorý slúžil ako ochranné stanovisko na križovatke obchodných ciest. V roku 1667 bol spustošený vojskami a od 18. storočia chátra. Šášovské Podhradie je od roku 1971 súčasťou mesta Žiar nad Hronom. Premáva sem linka č. 4 miestnej MHD.


Levický hrad

Context: Introduction Levice-Lewentz,1611 Levický hrad (-normovaný názov) alebo Levice tvoria zakonzervované zrúcaniny gotického hradu nachádzajúce sa neďaleko centra okresného mesta Levice v Nitrianskom kraji.


Starý Tekov

Context: Dejiny Výhodná poloha spôsobila, že obec bola osídlená už v neolite. V obci bolo objavené sídlisko a pohrebisko z veľkomoravskej doby. Významná obec s mýtom sa prvýkrát spomína v r. 1075. Vďaka ideálnej polohe sa stal pôvodný zemný hrad čoskoro župným sídlom. Za vlády Dionýza táboril pri hrade Tekov kráľ Štefan. Koncom 13. stor. bol pánom hradu Matúš Čák Trenčiansky. Kráľ Karol Róbert pripojil v r. 1321 hrad Tekov k Leviciam. Obec bola na Vianoce roku 1945 čiastočne vypálená nemeckými vojakmi. Zhorelo 8 domov.


Šarovce

Context: Introduction  Šarovce je obec na Slovensku v okrese Levice.


Šalgovce

Context: Dejiny Obec Šalgovce patrí medzi najstaršie dediny v okrese Topoľčany. V Roku 1258 sa spomína ako Swk, altera Swk Sclavorum. Písomná zmienka o obci je z roku 1275. V tom čase bola známa pod názvom Tót Sook alebo Suuk. Do 15. storočia patrilo osídlenie Nitrianskemu hradu. Od roku 1434 na tomto území sídlila zemianska rodina Sókyovcov. Turci tu v 16. storočí podnikali mnohé lúpežné nájazdy. V roku 1599 bola obec úplne vyplienená Turkami, ktorým pomáhali i Tatári. Obec sa z tejto nepriaznivej situácie spamätávala veľmi ťažko. Prispeli k tomu i epidémie a chudoba. Do obce neskôr prichádza rodina Cséryovcov a v 18. storočí panstvo získava rodina Sándorovcov. Poľnohospodárstvo, vinohradníctvo, a tkáčstvo prispelo k rozvoju obce. O rozvoji svedčí i barokovo-klasicistický kaštiel, ktorý pochádza z roku 1760. V roku 1773 sa meno objavuje i slovenskej podobe Salgowce (Šalgowik, Šalgowce). Na začiatku 19. storočia sa na tomto území nachádzala židovská synagóga a židovský cintorín. Obyvatelia boli prevažne katolíckeho vierovyznania a zaoberali sa výrobou vína. K Sándorovcom, v tom čase, pribudla zemianska rodina Thúrczyovcov. 1. svetová vojna sa nepriaznivo odrazila i na živote tunajších obyvateľov. Odpor proti nepriateľovi sa prejavil ničením majetkov, ktoré patrili Židom, obchodníkom a krčmárom. Aj po vzniku Prvej česko-slovenskej republiky časť obyvateľstva pracovala na miestnom veľkostatku a časť odchádzala za prácou do Nemecka, Rakúska i Francúzska. Na začiatku 2. svetovej vojny narukovali slobodní a bezdetní muži, ktorí vykonávali vojenskú službu. Roľníci odvádzali dávky štátu, ale svoje výrobky predávali nadhodnotene, z čoho niektorí zbohatli. V lesoch sa nachádzali partizánske oddiely, ktoré obyvateľstvo zásobovalo potravinami. Našli sa i takí, ktorí obyvateľstvo obťažovali, ale k oddielom nepatrili. V Šalgovciach prebehla počas 2. svetovej vojny nemecká razia. Nemci vtrhli do dediny a hľadali partizánov. Chlapci podliehajúci vojenskej službe sa rozbehli do lesov, kde už boli nemeckí vojaci a dvoch z nich zastrelili. Ostatných mužov odvliekli do školy, kde ich len legitimovali a tým sa razia skončila. Front nemeckých línií sa cez dedinu rýchlo prehnal a nezanechal väčšie škody. Príchod Červenej armády obyvatelia privítali a so skončením vojny (9. mája 1945) sa vrátili i narukovaní vojaci. Zo Šalgoviec zahynul počas 2. svetovej vojny jeden.


Tekov (región)

Context: Hrady Medzi zachovalé hrady alebo ich časti patria: Levický hrad (dnes je v ňom Tekovské múzeum) Hronský Beňadik (zachovaný Benediktínsky opevnený kláštor, národná kultúrna pamiatka) Šášovský hrad


Levický hrad

Context: Dejiny Hrad vznikol v druhej polovici 13. storočia s cieľom brániť južný prístup k stredoslovenským banským mestám. Za miesto jeho výstavby bola zvolená skalná vyvýšenina obklopená močaristým územím. Na jej najvyššom mieste postavili gotický hrad, ktorý sa stal súčasťou panstva Matúša Čáka Trenčianskeho, neskôr sa stal hradom kráľovským. V roku 1388 sa dostal do majetku rodu Levickovcov. V roku 1434 hrad zachvátil požiar; vzápätí bol opäť postavený. V roku 1529 pripadol korune a patril tekovským županom. Po smrti župana Gabriela Levického sa hrad dostal do držby známeho lúpežného šľachtica Melchiora Balašu. Jeho výčiny mali za následok obliehanie hradu cisárskym vojskom, výsledkom ktorého bola kapitulácia hradnej posádky a poprava časti jej príslušníkov priamo pod hradnými múrmi. Po vymretí rodu Levickovcov v roku 1553 opäť hrad pripadol kráľovi, ktorý hrad začlenil do sústavy protitureckých pevností. V ďalších obdobiach sa na hrade vystriedalo viacero majiteľov - Dobóovci (František sa v roku 1574 stal tekovským županom), Koloničovci, Čákyovci a Esterháziovci. V polovici 16. storočia hrad opravovali a v roku 1571 pristavali na dolnom nádvorí renesančný kaštieľ s nárožnými baštami. Aj v prvej polovici 17. storočia sa hradné opevnenie zdokonaľovalo (po roku 1635 vonkajšie opevnenie naviazali na mestské hradby, od ktorých hrad oddelili priekopou). Na opevňovacích prácach sa podľa snemovných uznesení podieľali aj poddaní severných stolíc (Oravy a Liptova). Do histórie hradu zasiahli turecké vojenské akcie. Prvý raz sa Turci pod jeho hradbami objavili už v roku 1544; pri ďalšom obliehaní v roku 1663 hrad dobyli. O rok ich však z Levíc vytlačili v známej bitke pri Leviciach a znovu hrad dôkladne opevnili pod dozorom vtedajšieho slávneho vojenského veliteľa L. de Souches. Po požiari mesta v roku 1696 ťažko poškodený hrad začali demolovať. V roku 1699 hrad opustila vojenská posádka, čím hrad prišiel o obranných charakter. Vojská Františka II. Rákociho ho však ešte v rokoch 1702 - 1709 držali, no pred odchodom dokončili jeho likvidáciu. Časť budov (bašta a kaštieľ) ostali zachované a tie po roku 1710 opravili.


Levice (Slovensko)

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o troch osadách na území dnešných Levíc pochádza z roku 1156 a je zachovaná v odpise z roku 1347. Ostrihomský arcibiskup Martirius vysvätil kostol Sv. Martina v obci Bratka, ktorý postavil komes Euzidinus a obdaroval ho nehnuteľným aj hnuteľným majetkom. Arcibiskup súčasne pričlenil k tomuto kostolu tri obce, okrem Bratky aj dediny Levice a Vitk. Je tu zmienka o osade hostí v Leviciach. Hostia – cudzinci boli spravidla remeselníci a obchodníci, ranostredoveké Levice mali tak už v polovici 12. storočia dobré predpoklady rastu na remeselné a trhové stredisko. Z roku 1300 je druhá listinná zmienka o Leviciach v súvislosti s cestou, ktorá k nim viedla. V roku 1313 v listine kaločskej kapituly sa spomína kastelán Levického hradu Imrich Bečej aj ako tekovský župan. Roku 1318 v listine Matúša Čáka sa spomína ako kastelán Levického hradu komes Július z Topoľčianok. Roku 1321 Július z Topoľčianok vydal Levický hrad po smrti Matúša Čáka kráľovi Karolovi Róbertovi. V roku 1330 po atentáte na Karola Róberta, ktorý spáchal Felicián Zach, bolo celé atentátnikovo príbuzenstvo tvrdo potrestané. Pred Levickým hradom Imrich Bečej sťal Šebe, najstaršiu dcéru Felicána Zacha. V roku 1332 zoznamy pápežských desiatkov uvádzajú príjem levického farára Šalamúna z kostola Sv. Martina. Je to prvá zmienka o levickej farnosti, ktorá sem bola preložená z Bratky, čo naznačuje, že Levice už boli fakticky, aj keď nie právne, mestečkom. V roku 1388 kráľ Žigmund daroval Levický hrad a hradné panstvo Ladislavovi zo Šaroviec, predkovi rodiny Levických. Prvý raz sa spomína právo vyberať mýto a týždenné trhy v Leviciach, čo je významným prvkom mestskosti. Prvý raz sa spomína obec Staré Levice. Roku 1395 kráľ Žigmund definitívne udelil Levické hradné panstvo aj s mestečkom Levice Ladislavovi zo Šaroviec. Roku 1396 syn Ladislava zo Šaroviec sa od tohto roku uvádza v listinách ako Peter z Levíc. V roku 1428 prvá zmienka, ktorá uvádza Levice už ako mestečko. Ako súčasť hradného panstva podliehali Levice kastelánovi Levického hradu. V roku 1434 husiti vypálili Levický hrad, pričom sa zničili tam uložené listiny. 28. decembra 1441 kráľ Vladislav I. udelil Ladislavovi Levickému právo raziť na Levickom hrade strieborné mince „na spôsob mesta Budína“. Z roku 1526 je prvá správa o prekvitajúcom vinohradníctve v Leviciach. Levičania boli významnými dodávateľmi vína pre Banskú Štiavnicu. V roku 1529 po zrade Žigmunda Levického kráľ Ferdinand I. skonfiškoval levické hradné panstvo a daroval ho svojej manželke Anne Jagelovskej. Roku 1537 kráľ vrátil levické hradné panstvo Gabrielovi Levickému, ktorý stál na strane Habsburgovcov, a vymenoval ho zároveň za tekovského župana. V roku 1542 po smrti Gabriela Levického sa majiteľom hradu stal Melchior Balaša, ktorý si zobral za manželku vdovu po Gabrielovi, Annu Turzovú. Roku 1544 sa prvý turecký útok na Levice skončil vypálením mesta. Hrad, ktorý bránil Melchior Balaša, sa útoku ubránil. Roku 1549, potom ako v roku 1548 uhorský snem prijal prísne opatrenia proti Melicherovi Balašovi, pre jeho lúpežnú činnosť, začalo sa 22. apríla obliehanie Levického hradu cisárskym vojskom pod velením Mikuláša zo Salmu. Po niekoľkých týždňoch posádka hradu, vedená Tomášom Dócim, kapitulovala a časť jej príslušníkov bola pod hradom popravená. Mesto bolo počas bojov vypálené. V roku 1553 po smrti Jána Levického († 12. september 1553), údajne posledného príslušníka rodu Levických, pripadol hrad s celým panstvom späť kráľovi. Panovník sem dosadil vojenskú posádku, vymenoval hradného kapitána. Levice sa tak stali proti tureckou pevnosťou, chrániacou prístup k bohatým banským mestám. V roku 1554 na panovníkov príkaz bol spísaný urbár levického hradného panstva. Mestečko Levice malo podľa neho 55 sedliackych usadlostí a desať rodín želiarov, jeden mlyn a mýtnu stanicu, v Starých Leviciach bolo 16 poddanských usadlostí a 15 rodín želiarov. Roku 1558 kráľ Ferdinand I. daroval Levický hrad spolu s panstvom Štefanovi Dobóovi, ktorý sa roku 1561 stal kapitánom protitureckej pevnosti Levice a zároveň aj tekovským županom. Roku 1571 František Dobó, od roku 1567 kapitán Levického hradu a od roku 1574 župan Tekovskej stolice, dal na hradnom nádvorí vybudovať Dobóovský kaštieľ a previesť renesančné stavebné úpravy. Dňa 1. septembra 1578 turecké vojsko prepadlo a vypálilo tzv. dolné mesto a mnohých obyvateľov zajalo. Ďalší turecký útok proti Leviciam odrazila levická posádka v roku 1587. Roku 1602 po vymretí rodu Dobóovcov sa stal majiteľom Levického hradu a hradného panstva protestant Sigfried Kolonič. Zomrel zadlžený v roku 1623, preto 15 rokov ležal nepochovaný na Levickom hrade. Roku 1604 z tohoto roku pochádza prvá známa pečať mesta Levice. Roku 1605 na jar bolo mesto vypálené kuruckým veliteľom Františkom Rhédeyim. Roku 1613 Turci od základu vypálili osadu Staré Levice, ktorá už nikdy nebola obnovená. Roku 1620 v Leviciach existovalo kalvínske gymnázium. V tomto roku v meste existoval už prvý písomne doložený čižmársky cech, ktorého artikuly boli vydané r. 1629. Roku 1635 v rámci dobudovania opevnenia Levíc boli vonkajšie hradby spojené s mestskými hradbami do spoločného obranného systému s hradom. Roku 1636 donačnou listinou Ferdinand III. daroval Levický hrad, hradné panstvo a mesto svojmu synovi Ferdinandovi. Roku 1640 majiteľom hradu i mesta sa stal rod Csáky. Dedičným hradným kapitánom bol v tom období gróf Ladislav Csáky a po ňom jeho syn Pavol, ktorý zomrel v r. 1680. Roku 1663 2. novembra obsadili mesto a hrad Turci. V rokoch 1663 – 1664 turecký cestovateľ Evlija Čelebi navštívil Levice a v jeho diele Kniha ciest sa zachoval popis mesta a hradu Levice. Roku 1664 12. júna cisárska armáda oslobodila mesto a hrad Levice spod tureckej okupácie. 19. júla v bitke pri Leviciach cisárske vojská pod velením generála Louisa Raduita de Souches porazili Turkov. V boji padol Štefan Koháry, hlavný kapitán banských miest a župan Hontianskej stolice. Roku 1667 v písomných prameňoch sa spomína Cigánska ulica, ale rómski obyvatelia tu boli už o niekoľko desaťročí skôr, živili sa obchodom s koňmi a kováčstvom. Roku 1675 v meste bol založený františkánsky kláštor a kostol Sv. Jozefa. Roku 1690 Levický hrad, mesto a hradné panstvo získal od panovníka knieža Pavol Eszterházy. Roku 1699 z Levického hradu odišla kráľovská vojenská posádka, čím hrad stratil charakter proti tureckej pevnosti. Roku 1703 17. septembra dobyl mesto kurucký veliteľ Ladislav Očkaj, ktorý tu mal aj svadbu s Ilonou Tisza. 31. októbra dobyli naspäť hrad s mestom cisárski vojaci, mesto vyrabovali a vypálili. Roku 1705 3. januára sa v Leviciach uskutočnila vojenská poradu Františka II. Rákóciho s jeho kuruckými veliteľmi. V rokoch 1708 – 1709 kurucký generál Mikuláš Berčéni prepustil Levický hrad cisárskemu vojsku. Pri ústupe z Levíc veliteľ kurucov Ján Bottyán dal zapáliť pracháreň a zasypať zeminou hradnú priekopu. Dnes na mieste niekdajšej vodnej priekopy ktorá bránila prístup k hradu, je Obchodná Akadémia a hradný park. V rokoch 1709 – 1710 v meste a na okolí vypukla morová epidémia, ktorá si vyžiadala veľa ľudských obetí.


Sazdice

Context: Introduction  Sazdice sú obec na Slovensku v okrese Levice. Najvýznamnejšou pamiatkou obce je gotický kostol sv. Mikuláša s freskovou výmaľbou.


Veľký Ďur

Context: Dejiny  Spoločné dejiny častí obce Prvé písomné stopy o obci sú z roku 1230, kde bol pri mene držiteľa spomenutý názov Geurud Mochuna . V roku 1298 je rovnaký zápis v testamente nachádzajúcom sa v Ostrihome, v roku 1329 na výsadnej listine možno nájsť zmienky týkajúce sa rodiny Győrödi , v roku 1370 bola jedenkrát nájdená poznámka o troch Győrödről - Ďúradoch , aj keď dnes vieme len z dvoch obciach s názvom Győröd - Alsó a Felső (Horný a Dolný), predtým označované Kis a Nagy Győröd . Držba týchto obcí je spojená s majiteľmi panstva Levice. Roku 1321 Július z Topoľčianok vydal Levický hrad po smrti Matúša Čáka kráľovi Karolovi Róbertovi. V roku 1330 po atentáte na Karola Róberta ho dostal jeho syn Peter. V roku 1388 kráľ Žigmund Luxemburský daroval Levický hrad a hradné panstvo Ladislavovi zo Šaroviec (Ladislaus de Saro), predkovi rodiny Levických. Roku 1396 syn Ladislava zo Šaroviec sa od tohto roku uvádza v listinách ako Peter z Levíc (de Leva). V roku 1412 dal kráľ Žigmund listinou nova donátio ad reá Istvánovi a Jánosovi Imreovcom obce nazývané Győrödi do budúcej držby; ale už v roku 1419 bol ako držiteľ obce s názvom Nagygyőrödi uvedený Pobor István – zeman z Ďúra (Győr). V roku 1434 sa krajom prehnali husiti, vypálili Levický hrad, pričom boli zničené archívne materiály a výsadné listiny zemanov, a spustošili okolité obce. Listina z roku 1506 uvádza Lévaia a Harasztiaka ako hospodárov v obci, pričom názvy obcí boli uvedené ako Gyevrevd . V roku 1573 Turci zničili dedinu, v roku 1615 boli ako majitelia obce spomínaní aj Forgáčovci, v roku 1663 obec znova prepadli Turci. 29. októbra 1663 tu táboril Mihail Apaffy I., princ z Transylvánie (16321690). V rokoch 17091710 v meste Levice a v okolítých obciach vypukla morová epidémia, ktorá si vyžiadala veľa ľudských obetí. Po Rákoczyho povstaní panstvo vlastnili Esterházyovci a Schoellerovci, ale Malý Ďúrad patril rodinám Zichyovcov a Péli Nagyovcov. V tej dobe, Velky-Gyurad, mal 330 obyvateľov. V roku 1886 celá dedina vyhorela. Hranicou obce je Patyi puszta , ktorá bola kedysi samostatnou obcou a tiež patrila k panstvu Levice. Už v roku 1321 nájdeme písomné záznamy, keď ju kráľ Karol daroval Michalovi, v roku 1423 patrila ďúradskej rodine Pobor, neskorším zemanom z Ďúra (Győr). V roku 1527 bola uvedená medzi zničenými dedinami. K Győrödu patrila osada Bárcz, ktorá bola potom samostatnou obcou. Horný Ďur Obec sa vyvinula v chotári obce Ďúr, doloženej v rokoch 12051235 ako Geurud Superior , neskôr Geurud eccelesiastica , Geurud Superior (1278), Maly Gyurad (1773), Maly Jurad (1808), Horný Ďúrad (1920) a Horný Ďur (1948), maď. Felsőgyőröd . Podľa záznamov z listín z roku 1298 v maďarskom meste Esztergom patrila sem ešte aj tretia obec Geurud Mochuna , všetky 3 mali spoločného majiteľa. Zmienky o tretej obci sú aj z rokov 1329 a 1370 i keď dnes vieme iba o dvoch "Győrödöt" Horný a Dolný, sú signály aj pre tretí, lebo sa ukázalo, že z hľadiska držby je ich história do značnej miery rovnaká. Obec bola v rokoch 19381945 pripojená k Maďarsku. K obci patrili osady Chladnov a Galiba, nachádzajúce sa v blízkosti Mochoviec, doložené v II. a III. vojenskom mapovaní Uhorska v rokoch 18191869 ako panstvo Kegleviča. Obývané boli približne do roku 1980, dnes sú už opustené. Na juhovýchodnej strane za obcou vedľa cintorína je Pamätník padlým z roku 1919. Pred budovou bývalej jednotriednej základnej školy stojí drevená zvonica. Za obcou smerom na Rohožnicu je kaplnka Panny Márie Lurdskej. V obci môžeme vidieť zvyšky tradičnej ľudovej architektúry, a to napríklad studne kryté strieškou vo dvoroch (hlavne pri hlavnej ceste z Vrábeľ do Levíc). Dolný Ďur Obec sa vyvinula v chotári obce Ďúr. Je doložená od roku 1274 ako Geurud , neskôr Welky Gyurad (1773), Welký Jurad (1808), Dolný Ďúrad (1920), Dolný Ďur (1948), maď. Alsógyőröd. Patrila zemanom z Ďúra a od roku 1506 panstvu Levice. V roku 1574 zničili obec Turci. Obec mala poľnohospodársky ráz. V rokoch 19381945 bola obec pripojená k Maďarsku. Rohožnica Existencia obce je doložená od roku 1290 ako Gekenus , neskôr Gekynes (1322), Gekemus (1340), Ďekýneš (1808), Dekeneš (1920), Rohožnica (1948), maď. Kisgyékénes. Patrila zemanom z Kálnej, v roku 1496 zemanom z Trávnice, od r. 1512 paulínom z Veľkých Loviec, koncom 18. storočia verejným základinám. V r. 1663 ju vyplienili Turci. V rokoch 19381945 bola obec pripojená k Maďarsku Zaujímavosťou v obci je ložisko drevného opálu z mladších treťohôr nachádzajúce sa na pravom brehu Ďurského potoka, neďaleko vodnej nádrže. Osada Barc Písomná zmienka pochádza z roku 1273. Patrila rodine Hunt-Poznanovcov a ostrihomskej kapitule.


Tekovská župa (Uhorsko)

Context: Centrum Centrom Tekovskej župy do r. 1321 bol Tekovský hrad () postavený v 11. storočí, zničený v 14. storočí, dnes súčasť obce Starý Tekov; neskôr Levický hrad a Levice, od r. 1580 Topoľčianky a od konca 18. storočia Zlaté Moravce.


Šurianky

Context: Introduction  Šurianky sú obec na západnom Slovensku. Ležia v Nitrianskom samosprávnom kraji, konkrétne v severnej časti okresu Nitra približne 15 km severne od krajského mesta Nitra. Susedia s deviatimi obcami (Hruboňovo, Výčapy-Opatovce, Ľudovítová, Čakajovce, Zbehy, Čab, Nové Sady, Malé Zálužie). Počet obyvateľov je 606 (2016), čo radí Šurianky medzi stredne veľké obce. Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1265. Šurianky sú súčasťou OZ MAS Mikroregión Radošinka.


Košarovce

Context: Dejiny  Praveký a včasnohistorický vývoj po prvú písomnú zmienku Obec bola osídlená už v eneolite. Neďaleko Košaroviec bolo objavených 6 východoslovenských mohýl z konca eneolitu a začiatkom doby bronzovej. Z administratívno-historického pohľadu leží obec v severnej časti bývalej Zemplínskej stolice, ktorá bola najväčšou stolicou na Slovensku. Rozprestierala sa od severných hraníc Slovenska po rieku Tisa na juhu. Jej väčšia časť, bývalý Horný Zemplín, ležala na Slovensku, menšia, tzv. Dolný Zemplín, sa rozkladala na území dnešného Maďarska. Slovenská časť stolice bola osídlená už v predhistorických dobách. Archeologické vykopávky dokladajú osídlenie už v staršej dobe kamennej- paleolite (nálezisko v obci Cejkov). V období neolitu územie Východoslovenskej nížiny osídlil roľnícky ľud, ktorí charakterizuje lineárna keramika. Osídlenie sa ďalej šírilo na sever, v eneolite (2000 – 1800 pred Kr.) už boli osídlené horné toky Tople, Ondavy a Laborca. V tomto období osídľuje severný Zemplín ľud patriaci ku kultúre východoslovenských mohýl. Mohyly sú hlinené násypy navŕšené z okolitej zeminy, ktoré slúžili na pochovávanie ľudí. Práve v katastrálnom území obce sa zachovalo niekoľko mohýl tejto kultúry. Na ich existenciu ako prvý upozornil miestny učiteľ V. Hlávka roku 1936. V liste profesorovi Filozofickej fakulty Univerzity Komenského v Bratislave J. Eisnerovi uvádza nález asi 6 mohýl juhozápadne od obce. V roku 1942 preskúmal významný slovenský archeológ V. Budínsky- Krička tri mohyly, v ktorých našiel zlomok čepele z rohovca, kamenné drvidlá žarnova, keramiku s odtlačkami šnúry a iné kamenné nástroje. V jednej zo skúmaných mohýl sa dokonca zachovala skrčená kostra dospelého jedinca. Vo výskume mohýl neskôr pokračoval blízky spolupracovník V. Budinského- Kričku A. Škvarek. Archeologický výskum mohýl, ktorých sa v oblasti medzi riekami Oľkou a Laborec nachádza niekoľko desiatok, poukazuje na intenzívny pobyt pastierskych pospolitostí v regióne. Z hľadiska pravekých dejín však pobyt tohto ľudu v oblasti bol krátkodobý a súvisel s jednou vlnou pravekej kolonizácie pastierov.Vzhľadom na nedostatočný archeologický prieskum regiónu, nie sú zatiaľ údaje o osídlení, resp. neosídlení Košaroviec. Osídlenie Zemplínskej stolice v najstaršom období jej existencie nadväzovalo na pôvodné slovanské osídlenie. Podľa ojedinele dochovaných písomných prameňov z 13. st. existovalo v slovenskej časti Zemplína 81 sídel. V nasledujúcich storočiach sa sieť sídel rozširovala a hustla, aj keď severné časti Zemplína zostávali takmer ľudoprázdne. Podľa charakteristických znakov jednotlivých etáp osídľovania hovoríme o kolonizácii na zvykovom práve, práve zákupnom alebo šoltýskom a o valašskej kolonizácii. Medzi dediny, ktoré vznikli na zákupnom práve patria aj Košarovce. Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1408. Nachádza sa v listine kráľa Žigmunda, v ktorej daruje panstvo Stropkov so všetkými k nemu patracimi dedinami šľachticom z Perína. Košarovce sú uvedené ako súčasť panstva a zostali nimi až do roku 1767. Aj keď prvá zmienka pochádza z roku 1408, dá sa predpokladať, že obec vznikla skôr. Samotný čas vzniku osád v porovnaní s ich prvými zmienkami historici všeobecne posúvajú o 25 až 50 rokov dozadu. Podľa toho by Košarovce založil šoltýs Košar s poddanými podľa zákupného práva približne v 2. polovici 14. st. V písomných prameňoch sa Košarovce udávajú ako: Cassarhaw (1408), Cassorhaw (1410), Kosarwagasa (1430), Kozarwagasa (1465), Kozarocz (1506), Kassarocz (1549,1567), Kosarocz (1568), Kasárócz (1683), Kossarowcze (1773), Koscharóz (1786), Kosárócz, Kossárowcze (1808), kosaróc (1883 – 1902), Kosárvágása (1907 – 1913), Košiarovce (1920). Dnešný názov Košarovce sa používa od toku 1927. Kolonizácia na zákupnom práve, počas ktorej vznikli aj Košarovce, sa niekedy podľa jej aktérov uvádza aj ako šoltýska kolonizácia. Oblasť severného Zemplína, kde sa obec nachádza, bola v 14. storočí ešte riedko osídlená. Na osídlení pustých oblastí mal záujem panovník aj feudáli, ktorí pozývali osadníkov (kolonistov), aby zakladali nové dediny osídlili vidiek. V prípade Košaroviec iniciátorom pozvania bol s najväčšou pravdepodobnosťou kráľ, keďže Stropkovské panstvo v 13. a 14. storočí bolo kráľovským vlastníctvom, Stropkov bol centrom správy kráľovských majetkov a obranným bodom na hraniciach uhorského kráľovstva. Kolonistov privádzali šoltýsi, ktorí mali osobitné postavenie medzi prichádzajúcimi. Úlohou šoltýsa bolo organizovanie osídlenia. Aj keď pôvodní kolonisti pochádzali z nemecky hovoriacich krajín, oblasť severného Zemplína osídľovalo tiež obyvateľstvo zo Zakarpatska, v prípade Košaroviec išlo o šoltýsa a osadníkov slovenského pôvodu. Košarovce majetkom Peréniovcov (1408 – 1567) Šľachtická rodina Peréniovcov patrila medzi najbohatšie a najvplyvnejšie rodiny celého Uhorska. Vlastnili obrovské majetky na východnom Slovensku, severovýchodnom Maďarsku i na dnešnej Ukrajine. V Zemplíne im patrili panstvá Trebišov, Stropkov, Blatný Potok. Zastávali najvyššie funkcie v uhorskom štátnom aparáte i funkcie županov v Zemplínskej a Abovskej župe. Za zakladateľa rodu sa považuje Urban z Doboša, ktorý okolo roku 192 dostal donáciu na Perín v Above a jeho potomkovia začali používať prídomok de Perén (z Perína), neskôr maď. Perényi, slov. Peréni. Imrich Peréni dostal Stropkovské panstvo v roku 1410. Po jeho smrti si ho rozdelili jeho dvaja synovia, Ján a Štefan (dostali mestečko Stropkov a k nemu patriace dediny, panstvo Trebišov a šarišský Nový hrad), a Imrichovi bratia, Ján a Mikuláš (dostali rodové majetky v južnom Zemplíne, Above, Berežskej a Boršodskej stolici). Kráľ Žigmund deľbu majetku potvrdil roku 1431. Keď roku 1437 zomiera kráľ Žigmund, v Uhorsku nastáva hlboká anarchia a boje o trón, ktoré zasiahli aj Stropkovské panstvo. Bohužiaľ sa nevie, či boje, ktoré sa mohli odohrať zasiahli aj okolité dediny, vrátane Košaroviec. V okolí Stropkova sa odohralo viacero bitiek, vojnové udalosti viedli aj k vyľudneniu viacerých obcí, o o Košarovciach nie sú bližšie údaje. Po nástupe Habsburgovcov na uhorský trón sa na istý čas upokojili pomery. Stropkovské panstvo od roku 1560 znovu vlastnili Peréniovci (od 1492 do 1506 je v zálohu). Títo ale sídlili v Trebišove alebo v Blatnom Potoku a panstvo spravovali ich úradníci. Podľa portálneho súpisu pre krajinskú daň z roku 1546 patrilo k Stropkovskému panstvu Petra Peréniho 36 dedín, na čele s dedičným richtárom – šoltýsom. Výnimkou boli iba Girovce, ktoré mali voleného richtára. Podľa portálneho súpisu z roku 1549 boli Košarovce stredne veľkou obcou. V obci žili 3 rodiny želiarov, neboli žiadne opustené usadlosti, nebol tam mlyn a nevznikali ani nové usadlosti. Majiteľom obce bol Gabriel Peréni. Údaje z tohto portálenho súpisu nám poskytujú prvý konkrétny obraz o obci, ktorá zrejme prosperovala, pretože už roku 1557 tam bolo 9 poddanských domácností slovenského pôvodu. Na čele obce stál šoltýs, ktorému patril aj vodný mlyn. Je to zároveň prvá zmienka o existencii mlyna v obci. V roku 1567 zomrel bezdetný Gabriel Peréni. Ním vymiera palatínska vetva rodu Peréniovcov a jej majetok ako odúmruť prechádza späť do vlastníctva kráľa. Stropkovské panstvo je následne predmetom donácie a jej novým vlastníkom sa stáva rod Petö. Košarovce v čase zmeny majiteľa boli stredne veľkou obcou s 11 domami. Peréniovci s prestávkami a zálohovaniami vlastnili obec od roku 1408 do roku 1567. Z obdobia ich vlády niet veľa písomných prameňov. Konkrétnejšie údaje o obci pochádzajú až z polovice 16.storočia, čiže z posledných rokov, keď obec vlastnil tento magnátsky rod. V tomto období sa obec rozvíjala, prosperovala, vzrastali počty domov. Noví majitelia tento trend ale neudržali. V rímskokatolíckom kostole z roku 1768 sa nachádza národná pamiatka – plastika „Kristus na kríži“. Dominantou obce je kostol Najsvätejšej Trojice. V obci sa nachádza židovská synagóga v miestnej opustenej požiarnej zbrojnici. Vznikla koncom dvadsiatych alebo tridsiatych rokov 20. storočia.


Rožkovany

Context: Obyvateľstvo V roku 2000 žilo v obci 1 223 obyvateľov, ktorí bývali v 274 domoch. Pri poslednom sčítaní ľudu, v roku 1991, sa v obci nachádzalo celkom 1 155 obyvateľov. Prevažná väčšina obyvateľov hovorí šarišským dialektom. Konfesne je obec jednotná, v roku 1998 sa 1 005 obyvateľov hlásilo k rímskokatolíckej cirkvi, 5 ku gréckokatolíckej, 1 k evanjelickej a 143 k inej alebo ku žiadnej. V obci sa nachádza rímskokatolícka fara a kostol svätého Antona Opáta, na staršom cintoríne sa nachádza lokalita zaniknutého románskeho kostola.


Košarovce

Context: Poloha Katastrálne územie Košaroviec bolo do roku 1996 súčasťou okresu Vranov. Dňom 24. júla 1996 nadobudol platnosť zákon, podľa ktorého patrí obec už do okresu Humenné. Košarovce ležia v severovýchodnej časti východného Slovenska a v severozápadnej časti okresu Humenné, v doline rieky Oľky. Obec má atraktívnu polohu- od známej rekreačnej oblasti Vodárenskej nádrže Domaša ju delí iba vzdialenosť , pričom susedí s katastrálnymi územiami obcí Nižná Sitnica, Jankovce,Lukačovce,Girovce,Holčíkovce,Rafajovcea Ďapalovce.


Šútovce

Context: Dejiny<ref>[http://www.sutovce.ocu.sk/index.php?ids=5 História obce]</ref> Šútovce sú starou zemianskou osadou z 12. storočia. Súčasná obec vznikla až v roku 1922 spojením samostatných osád - Horných a Dolných Šútoviec. Horné Šútovce sú písomne doložené v roku 1310, kedy boli majetkom rodu Diviackovcov. Neskôr ich vlastnili Rudnayovci, Ujfalusiovci a napokon známy rod Pálfyovcov. V roku 1675 žilo v osade 96 obyvateľov v 14 poddanských a 2 želiarskych rodinách. O storočie neskôr, v roku 1778 už mali Horné Šútovce 220 obyvateľov, ktorí sa živili najmä poľnohospodárstvom, ovocinárstvom a nádenníctvom. Písomné pramene dokladajú existenciu osady Dolné Šútovce až v 16. storočí, no jej vznik sa predpokladá o dve storočia skôr. Osada mala v roku 1675 spolu 77 obyvateľov v 9 poddanských a 1 želiarskej rodine. Rovnako ako obyvatelia susednej osady, aj dolnošútovčania sa živili najmä poľnohospodárstvom a nádenníctvom. Po spojení osád bol po II. svetovej vojne vybudovaný verejný vodovod a od roku 1954 bola zavedená pravidelná autobusová linka, ktorá zjednodušila dopravu obyvateľov za prácou. V roku 1960 bola dokončená elektrifikácia obce a bol otvorený miestny lom.


Šarovce

Context: Spomínaná prvá hodnoverná písomná zmienka o obci z roku 1245 sa vzťahuje na Veľké Šarovce, v chotári ktorých vznikli Malé Šarovce, písomne doložené v roku 1272 pod názvom Saroy. Boli to stáročia samostatné obce od ich administratívneho zlúčenia v roku 1943. O tom, že Veľké Šarovce jestvovali dávno pred rokom 1245, svedčí skutočnosť, že už v roku 1266 bol kostol a dva mlyny. V roku 1506 patrila obec panstvu Levíc, neskôr časť rodine Révayovcov, Benickým, Hunyadyovcov. V 18. storočí bola obec známa chovom koní. Obyvatelia ryžovali v Hrone zlato. Malé šarovce patrili ostrihomskému arcibiskupstvu. Obec v minulom storočí trikrát vyhorela, v roku 1856 skoro úplne.


Zacharovce

Context: Introduction  Zacharovce sú obec na Slovensku v okrese Rimavská Sobota.


Zacharovce

Context: Galéria Súbor:Zacharovce - pohľad na obec (1).jpg|Celkový pohľad na obec Súbor:Zacharovce - námestie (1).jpg|Pohľad na obec smerom od kostola Súbor:Zacharovce - pamätník.jpg|Pamätník príchodu Slovákov z Matry Súbor:Zacharovce - fara.jpg|Objekt bývalej fary Súbor:Zacharovce - Obecný úrad.jpg|Obecný úrad