Kongregácia pre evanjelizáciu národov

Context: Introduction  Kongregácia pre evanjelizáciu národov (lat. Congregatio pro Gentium Evangelizatione ) je kongregáciou rímskej kurie, ktorá koordinuje a je zodpovedná za misijnú činnosť katolíckej cirkvi. Kongregácie má špeciálnu úlohu, ohlasuje vieru na celom svete, koordinuje zdroje na misie, povzbudzuje a pomáha vytvárať nové misijné organizácie a inštitúcie, miestny klérus podporuje pri vyformovaní sa a pomáha vytvárať miestnu hierarchiu, sprostredkováva materiálnu pomoci pre misijnú aktivity . Kongregácia patrí medzi právne nástroje Svätého Otca a Svätej stolice nad misijnými prácami a inštitúciami. Jej predchádzajúci názov bol, Svätá kongregácia pre šírenie viery ( Sacra Congregatio de Propaganda Fide ) . Dikastérium má zbor konzultorov, títo sú odborníkmi v rôznych cirkevných odvetviach. Konzultanti majú pôvod v rôznych krajinách.


Arménska katolícka cirkev

Context: Introduction  Arménska katolícka cirkev je jednou z východných katolíckych cirkví, ktorá pri slávení liturgie používa arménsky obrad. Prvá únia medzi rímskokatolíckou a Arménskou apoštolskou cirkvou z roku 1198 siaha do čias križiackych výprav. Bola prijatá iba Arménmi v Cilícii a o necelé dve storočia sa skončila. V roku 1742 rímsky pápež potvrdil za Arménskeho patriarchu Cilície so sídlom v Libanone bývalého biskupa Arménskej apoštolskej cirkvi Abrahama Ardziviana, ktorý ako patriarcha prijal meno Abraham Bedros I. V roku 1867 bolo sídlo patriarchu presunuté do Konštantínopola (Istanbulu). Počas prenasledovania Arménov v Tureckom štáte koncom 1. svetovej vojny zahynulo okolo 100 000 veriacich. Následne bolo sídlo patriarchu presunuté opäť do Libanonu. V samotnom Arménsku nemohla Arménska katolícka cirkev počas komunistického režimu legálne pôsobiť a až v roku 1991 tam bol vytvorený Ordinariát pre katolíkov arménskeho obradu vo východnej Európe, pod jurisdikciu ktorého patria arménski katolíci v Arménsku, Gruzínsku, Rusku a na Ukrajine. Arménska katolícka cirkev má okrem toho biskupstvá na Blízkom Východe, v Európe, Severnej Amerike aj Latinskej Amerike. Následníci prvého patriarchu si podľa jeho vzoru pridávali k menu meno Bedros (Peter). Súčasným najvyšším predstaviteľom Arménskej katolíckej cirkvi je od roku 2021 katolikos-patriarcha Cilície Rafael Bedros XXI. Minassian.


Českobratrská církev evangelická

Context: Ekumenická spolupráca Cirkev je členom: Svetová rada cirkví Konferencia európskych cirkví Svetový luteránsky zväz Svetová aliancia reformovaných cirkví Spoločenstvo evanjelických cirkví v Európe


Arménska apoštolská cirkev

Context: Introduction  Arménska apoštolská cirkev alebo arménska gregoriánska cirkev je jedna z autokefálnych orientálnych ortodoxných cirkví. Považuje sa za miafyzitskú cirkev. Jej najvyšším predstaviteľom je katolikos všetkých Arménov sídliaci v Ečmiadzine. Arménsko bolo prvou krajinou, ktorá oficiálne prijala kresťanstvo – v roku 301. Cirkev pôsobí na území Arménska a v zahraničí. Má okolo 9 miliónov vyznávačov. V Arménsku má táto cirkev osobitné zákonné postavenie. Okrem katolikosa v Ečmiadzine má cirkev aj katolikosát v Cilícii (katolikos však sídli v Libanone). Cirkev má aj dvoch patriarchov – v Jeruzaleme a Konštantínopole. <!--


Rodná víra

Context: Introduction  Rodná víra , je novopohanské slovianske náboženské združenie v Česku, ktoré má za cieľ obnovovať a zachovávať pôvodné náboženstvo Slovanov. Medzi jeho hlavné aktivity patrí najmä usporadúvanie výročných sviatkov a slávností.


Svetový luteránsky zväz

Context: Introduction Logo Súbor:Lutheran_World_Federation_2013_Membership_Figures.svg|náhľad|Luteránstvo vo svete Svetový luteránsky zväz ( SLZ ) (, ) je celosvetová spoločnosť 145 cirkví naväzujúcich na učenie Martina Luthera, ktorá reprezentuje viac sko 72 miliónov kresťanov v 98 krajinách. SLZ vznikol roku 1947 v Lunde zmenou Svetového luteránskeho dohovoru (V jazyku|eng|The Lutheran World Convention) na federáciu evanjelických cirkví. Valné zhromaždenie prijalo Ústavu SLZ.


Druhá španielska republika

Context: Introduction  Druhá španielska republika je obdobie španielskych dejín v rokoch 1931 až 1939. Po víťazstve republikánskych strán v komunálnych voľbách vo veľkých mestách v roku 1931 bola vo viacerých mestách vyhlásená republika. Kráľ Alfonz XIII. utiekol zo Španielska a bola utvorená dočasná vláda tvorená socialistami a republikánmi. Socialisti a republikáni zvíťazili aj v nasledujúcich parlamentných voľbách v roku 1931. V tom istom roku bola prijatá nová ústava, bola liberálna, pokroková, zaručovala súkromné vlastníctvo a zakotvila odluku cirkvi od štátu. V decembri 1931 bol zvolený za prvého prezidenta advokát Niceto Alcalá-Zamora. V roku 1932 dostalo Katalánsko autonómiu, pozemkový zákon prerozdelil pôdu v prospech maloroľníkov a vykonalo sa veľa ďalších reforiem. V roku 1933 sa konali vzbury extrémnej ľavice proti republike, v dôsledku čoho v tom istom roku v parlamentných voľbách zvíťazila koalícia (radikálne) pravicových strán, ktorá hneď zrušila väčšinu reforiem z rokov 1931 a 1932. Ľavica nato zorganizovala vzburu v Astúrii a vyhlásila tam republiku rád a v Katalánsku vyhlásila nezávislosť Katalánska. Obe vzbury boli krvavo potlačené a Katalánsko stratilo autonómiu. V roku 1936 vyhrali parlamentné voľby ľavicové strany (spojené do tzv. Ľudového frontu). Nasledovalo obdobie politických vrážd, štrajkov. Krajina bola rozdelená na dva tábory (pravica a ľavica). Pravica sa rozhodla uchopiť moc násilím, čo sa jej nakoniec aj postupne podarilo v občianskej vojne v rokoch 1936 - 1939. 1. apríla 1939, keď Francisco Franco spolu s nemeckými a talianskymi fašistami porazil vládne vojská Španielska a medzinárodné brigády, sa skončila občianska vojna a s ňou aj druhá španielska republika.


Valencia (mesto)

Context: Dejiny Mesto Valencia založili Rimania v roku 138 pred Kr. Po tom, ako mestu vládli rôzne národy (Vizigóti i Arabi), ho v roku 1238 definitívne dobyli kresťania. V 15. storočí tu založili prvú nemocnicu pre mentálne postihnutých v Európe. Valencia má štyri univerzity, najstaršou je Valencijská univerzita, ktorú v roku 1501 založil pápež Alexander VI. Počas španielskej občianskej vojny, v rokoch 1936 – 1937, vo Valencii sídlila republikánska vláda.


Valónsky región

Context: Introduction Poloha regiónu v Belgicku Vlajka Valónskeho regiónu Valónsky región alebo Valónska oblasť (fran. , nem. , val. , hol. ), skrátene Valónsko , je jeden z troch administratívnych regiónov Belgicka. Predstavuje 33 % obyvateľov (3 498 384) a 55 % () rozlohy Belgicka. Je to prevažne francúzsky hovoriaci región, no nachádzajú sa tu aj nemecky hovoriace komunity na východe. Tak ako iné regióny, má vlastný parlament a vládu. Hlavným mestom je Namur a oficiálne jazyky sú francúzština a nemčina. Dňa 1. januára 2006 žilo vo Valónsku 3 413 978 obyvateľov. Súčasťou regiónu je aj enkláva Comines-Warneton, ktorá územne nesúvisí so zvyškom územia.


Pyrenejský polostrov

Context: Jazyky Na polostrove sa hovorí nasledovnými jazykmi: Andorra: katalánčina Gibraltár: angličtina (úradný jazyk) španielčina llanito (zmes angličtiny a španielčiny) Portugalsko: portugalčina (úradný jazyk) mirandčina (len v malej východnej oblasti regiónu Norte, v blízkosti hraníc so Španielskom; druhý úradný jazyk) Španielsko: španielčina (presnejšie kastílčina) katalánčina baskičtina galícijčina astúrčina okcitánčina


Katalánci

Context: Náboženstvo Väčšina Kataláncov sú rímskokatolíci, menšia časť sú ateisti.


Katalánci

Context: Introduction  Katalánci sú národ žijúci najmä v autonómnom spoločenstve Katalánsku, ale aj v iných častiach sveta.


Katalánsko

Context: Dejiny Vytváralo sa počas reconquisty dobývaním a dosídľovaním území ovládaných Arabmi. Pôvodne španielska marka Franskej ríše, ktorá sa rozpadla na samostatné kniežatstvá, do 12. stor. patriace k Francúzsku. Od 1137 únia Katalánska s Aragónskom. Katalánci sa zúčastnili na kolonizácii Baleár, spory medzi nimi a aragónskymi kráľmi upevnili ich zvláštne postavenie, ktoré stratili 1714 v rámci centralizácie štátu. 1812 bolo Katalánsko Napoleonom I. pripojené k Francúzsku, po obnovení španielskej monarchie 1814 hnutie za nezávislosť, ktoré vyvrcholilo 1932 vyhlásením autonómie a 6. októbra 1934 samostatnej republiky v rámci španielskej federácie. Nezávislá republika bola presne po 10 hodinách existencie zrušená po zásahu španielskych síl pod vedením generála Bateta. Pokus skončil uväznením členov katalánskej vlády a pozastavením štatútu autonómie zo strany španielskej vlády. V roku 1977 bola obnovená autonómia, 1979 potvrdená referendom. V roku 1990 získala arančina (miestna okcitánčina) postavenie kooficiálneho jazyka (spolu s katalánčinou a španielčinou) v údolí Val d Aran v Katalánsku, od roku 2006 v celom Katalánsku. Katalánsko je prvý španielsky pevninský región, v ktorom boli zakázané býčie zápasy. 27. októbra 2017 vyhlásil katalánsky parlament nezávislosť Katalánska pod názvom Katalánska republika; španielska vláda v Madride v ten istý deň odvolala katalánsku vládu, rozpustila katalánsky parlament a obmedzila autonómiu.


Valónčina

Context: Introduction Jazyková mapa Valónska, valónčina je v žltom Valónčina je regiónalny románsky jazyk, ktorým sa hovorí najmä v Belgicku. Od roku 1990 Francúzske spoločenstvo Belgicka uznáva valónčinu ako regionálny endogénny jazyk. Kategória:Románske jazyky Kategória:Jazyky v Belgicku


Katalánci

Context: Jazyk Jazykom Kataláncov je katalánčina. V polovici 20. storočia bola postavená mimo zákon generálom Francom. Nesmela sa používať na školách a dokonca ani na verejnosti. Dnes nadobudla opäť štatút úradného jazyka a stala sa silným nástrojom katalánskej identity.


Valencijské spoločenstvo

Context: Geografia Valencijské spoločenstvo je južným susedom Katalánska na pobreží Stredozemného mora, ktoré láka svojim piesočným pobrežím (Costa del Azahar, Costa de Valencia, Costa Blanca). Do mora ústi mnoho riek, ktoré vytekajú z hôr, ktoré na väčšine územia nie sú ďaleko od pobrežia: napr. Mijares, Turia, Júcar. Najvyššou horou je Cerro Calderón () v severnej časti krajiny. Za zmienku stojí tiež Penyagolosa (). Krajina má rozlohu a delí sa na tri provincie: Castellón de la Plana (8 okresov), Valencia (14 okresov) a Alicante (10 okresov). K Valencii tiež patrí oblasť Ademús medzi Kastíliou a Aragónskom.


Severné Macedónsko

Context: Kultúra Severomacedónska kultúra je zmesou gréckej, osmanskej, talianskej a bulharskej kultúry. Miestne tradičné ženské kroje sú podobné ostatnému strednému Balkánu, najmä Bulharsku, typický mužský odev bola grécko-albánska suknica fustanella, najmä na juhu krajiny. Ľudová hudba vychádza z balkánskeho, byzantského gréckeho a osmanského vplyvu, v menšej miere z benátskeho. Hlavným hudobným nástrojom sú balkánske gajdy, strunová tambura byzantského pôvodu, dychová šupelka a zurla a bubon tapan. Tradičný tanec je kruhový oro, tanec gréckeho pôvodu-od gréckeho slova choros-tanec . Kuchyňa je zmesou gréckej, tureckej, maďarskej a talianskej. Tradičné jedlo je tavče gravče, zapekané fazule. Pomerne kvalitné je aj miestne víno. K novej tradičnej kultúre a národnému povedomiu patrí aj stotožnenie sa s históriou a kultúrou starovekej Macedónie a jej hrdinami, ako Alexander Veľký, či Filip II., práve proti tomu namietajú Gréci aj Bulhari.


Valdajská pahorkatina

Context: Zaujímavosti Podľa niektorých teórií je pôvodnou pravlasťou Indoeurópanov práve valdajská oblasť. Historický význam majú mestá Ostaškov a Valdaj. Valdajská pahorkatina je vyhľadávaným turistickým cieľom, pre veľký počet rybníkov, najmä pre rybárov. Je tu Valdajský národný park, Sebežský národný park a prírodné rezervácie.


Vlorë (kraj)

Context: Introduction right Vlorë (alb.: Qarku i Vlorës ) je kraj v Albánsku. Pozostáva z okresov Delvinë, Sarandë a Vlorë, jeho hlavné mesto je Vlorë. Časť obyvateľstva tvorí grécka menšina. Vloreské západné a južné pobrežie tvorí súčasť Otrantského prielivu, a ďalej na juh má krátku hranicu s Gréckom. Vnútroštátne hranice má s krajmi: Fier: sever Gjirokastër: východ Kategória:Kraje v Albánsku


Udine

Context: Obyvateľstvo Obyvatesľvo tvoria z 90% Taliani-Friuláni, ktorí rozprávajú friulánskym jazykom, čo je samostatný románsky jazyk. Menšiny tvoria rôzni prisťahovalci, Slovinci, Rumuni, Albánci, Srbi, Indovia a Afričania.


Florina

Context: Dnes Časť obyvateľstva, hlavne starší stále používa slovanský jazyk, potomkovia Pontských Grékov používajú pontskú gréčtinu. Florina, spoločne s mestom Edessa sú mestá s najväčšou koncentráciou Gréckych Slovanov. Mesto je známe svojou tradičnou chuťovkou, tzv. Florinské papriky ( Piperia Florinis ), čo sú v olivovom oleji nakladané červené papriky. Kategória:Mestá v Grécku


Valónsko

Context: Introduction  Valónsko môže byť: všeobecne: územie obývané Valónmi, teda jazykové územie v Belgicku a Francúzsku, pozri Valóni Valónsky región a jemu zodpovedajúce územie len francúzsky hovoriaca časť Valónskeho regiónu alebo celého Belgicka (t. j. Francúzske spoločenstvo Belgicka)


Valencijské spoločenstvo

Context: Administratívne členenie Valencia sa od 30. novembra 1833 člení na 3 provincie: Castellón Valencia Alicante


Arménske kráľovstvo

Context: Pozri aj  Dejiny Arménska Arménske kniežatstvo v Kilikii Karské kráľovstvo Zakharjanovci Kommagenské kráľovstvo Vaspurakanské kráľovstvo Sjunikské kráľovstvo Bachkské kráľovstvo Osroéné Arcachské kráľovstvo Arménsky emirát Arménska satrapia Lorijské kráľovstvo


Zoznam historických článkov/V

Context: va Vadžet · Val obrov · Valasi (severné Karpaty) · Valašská kolonizácia · Valašské právo · Valašsko (Rumunsko) · Valdénstvo · Valentina Vladimirovna Tereškovová · Valentinianus III. · Valentinián I. · Valentinos Egyptský · Valentín Ecchius · Valentín I. Druget · Valerián (cisár) · Valerij Alexejevič Čudinov · Valerij Jakovlevič Briusov · Valerius Aedituus · Valerius Antias · Valerius Babrius · Valerius Flaccus · Valerius Maximus · Valéry Giscard d’Estaing · Valgaš · Vallia · Valoisovci · Van Gogh Museum · Vannius · Vardarské Macedónsko · Varšavské geto · Varšavské kniežatstvo · Varšavské povstanie · Varuna · Vasa Pelagić · Vasil Biľak · Vasil Kolarov · Vasilij Danilovič Sokolovskij · Vasilij Grigorievič Zajcev · Vasilij Ivanovič Čujkov · Vasilij Ivanovič Petrov · Vasilij Konstantinovič Bľucher · Vasiľ I. (Polacké kniežatstvo) · Vata (vodca povstania) · Vatikánsky kódex · Vatra zvrchovanosti · Vavrinec (učeník Cyrila a Metoda) · Vavrinec Čaplovič · Vavrinec Tóth · Vavro Šrobár · Vazul


Valdajská pahorkatina

Context: Introduction  Valdajská pahorkatina (-slovenský normovaný názov; staršie Valdajská vrchovina , zastarano Valdajské vrchy, Valdajské pohorie, Alaunská vysočina, Alaunské vrchy, Volchonský les ; rus.: Валдайская возвышенность - Valdajskaja vozvyšennosť , alebo Валдай - Valdaj ) je pahorkatina severozápadnej časti centrálneho Ruska, s najvyšším vrchom Vyšnij Voločok (346,9 m).


Turkménsko

Context: Introduction  Turkménsko (–normovaný názov; staršie, t. j. najmä pred vznikom dnešného štátu: Turkménia alebo Turkmenistan ) je štát v Strednej Ázii. Hraničí s Afganistanom, Iránom, Uzbekistanom a Kazachstanom. Je bývalou zväzovou republikou Sovietskeho zväzu a členom Spoločenstva nezávislých štátov.


Arménsko

Context: Prírodné podmienky Povrch Arménska je hornatý. Priemerná nadmorská výška je Prevažná väčšina územia leží vo výškach nad Republika sa rozprestiera v Arménskej vysočine – pokračovaní Anatólskej plošiny, obkolesenej horami Malého Kaukazu. Horské chrbty sa striedajú s plošinami ležiacimi vo výške 1 400 – , respektíve s nižšie položenými rovinami. Podobne ako okolité oblasti je súčasťou alpsko-himalájskej sústavy. Krajina je bohatá na medené a medeno-molybdénové rudy, nefelíny (surovina na výrobu hliníka) a pyrit. Bohaté sú aj zásoby stavebných surovín. Podnebie je kontinentálne a suché. Poľnohospodárska pôda sa musí umelo zavlažovať. Hlavnou riečnou tepnou je rieka Araks, tvoriaca hranicu s Tureckom. Významné jazero Sevan je dôležitým rezervoárom vody pre priemysel a poľnohospodárstvo.


Dejiny Arménska

Context: Introduction Arménska republika získala nezávislosť 23. augusta 1990, keď Najvyšší soviet Arménskej sovietskej socialistickej republiky prijal deklaráciu o nezávislosti. Zároveň došlo k zmene názvu štátu na Arménsku republiku a boli zavedené štátne symboly a hymna z roku 1920. 23. septembra 1990 bola vyhlásená nezávislosť republiky.


Arménske kniežatstvo v Kilikii

Context: Introduction  Arménske kniežatstvo v Kilikii (niekedy spolu s obdobím Arménskeho kráľovstva v Kilikii označované aj ako Malé Arménsko alebo aj ako Malá Arménia ) bol stredoveký feudálny štát, dedičná monarchia rozprestierajúca sa na území dnešného Turecka v Malej Ázii v Kilikii. Na čele kniežatstva stála dynastia Rubenovcov. Kniežatstvo zohralo významnú úlohu v križiackych dejinách a podporilo vznik susedných križiackych štátov, najmä Edesského grófstva a Antiochijského kniežatstva. Najväčší rozkvet kniežatstva nastal počas vlády posledného vládcu Levona II. (v kniežatstve vládol v rokoch 11871198), ktorý kilikijské územie zväčšil a vďaka podpore rímsko-nemeckého cisára Fridricha I. Barbarossu a jeho syna Henricha VI. získal kráľovskú korunu. Kniežatstvo sa tak stalo Kilikijským kráľovstvom.


Arménske kráľovstvo

Context: Introduction  Arménske kráľovstvo môže byť: staroveké Arménske kráľovstvo, pozri Arménske kráľovstvo (starovek) stredoveké kráľovstvo Bagratovcov, pozri Anijské kráľovstvo stredoveké kráľovstvo v Kilikii, pozri Arménske kráľovstvo v Kilikii


Adžarsko

Context: Introduction  Adžarsko (gruz. Ačaretis ), oficiálne Adžarská autonómna republika , je jedna z dvoch gruzínskych autonómnych republík. Rozkladá sa na juhozápade krajiny pri Čiernom mori, na juhu susedí s Tureckom. Administratívnym a hospodárskym centrom tejto republiky je prístavné mesto Batumi.


Mannov zákon

Context: Podobne postavený zákon, ktorý pojem  amorálnosti ponecháva na subjektívne definovanie, však mohol byť rôznymi puritánskymi združeniami, ktoré mali svoje zastúpenie v  kongrese, zneužitý a účelovo použitý. A zneužívaný aj skutočne bol. Prvým človekom odsúdeným podľa tohto zákona bol majster v ťažkej váhe, boxer Jack Johnson, ktorý prehovoril jednu ženu aby odišla z verejného domu a žila sním v inom štáte. Napriek tomu, že si ju vzal za ženu, bol odsúdený na jeden rok. Vážne bola poškodená aj povesť a kariéra jedného z priekopníkov sociológie  William I. Thomas. Bol obvinený, že sa stýka s manželkou armádneho dôstojníka, ktorý v tom čase slúžil vo Francúzsku. Charlie Chaplin  z dôvodov, že sa voči nemu chystalo použitie Mannovho zákona, opustil USA a v roku 1950 sa usadil vo  Švajčiarsku.


Nevedomosť (neznalosť)

Context: Nevedomosť a právo V morálnom a trestno-právnom kontexte je v súvislosti s úmyselnou ignoranciou známa veta „ Ignorantia juris non excusat “ („Neznalosť zákona neospravedlňuje“), poukazujúca na to, že neznalosť zákona, resp. nevedomosť o následkoch trestného činu alebo o trestnom čine samotnom nie je poľahčujúcou okolnosťou svedčiacou o nevine. Touto vetou sa preto pobáda k prijatiu zodpovednosti za svoje skutky a správanie.


Mannov zákon

Context: Významné osobnosti postihnuté Mannovým zákonom  Chuck Berry - hudobník Charlie Chaplin - herec Rex Ingram - herec Jack Johnson - boxer William I. Thomas - sociológ Frank Lloyd Wright - architekt Charles Manson - vodca zločineckej skupiny známej ako „Rodina“ (The Family), ktorá mala na svedomí niekoľko brutálnych vrážd, medzi nimi aj Sharon Tate, manželku režiséra Romana Polanského Kategória:Právne predpisy v USA


Thomas Mann

Context: Introduction  Paul Thomas Mann ( 6. jún 1875, Lübeck, Nemecká ríša – † 12. august 1955, Zürich, Švajčiarsko) bol nemecký spisovateľ, filantrop a esejista prvej polovice 20. storočia. V roku 1929 získal Nobelovu cenu za literatúru. Brat spisovateľa Heinricha Manna (1871 – 1950) a menej významného Carla Victora Manna (1890 – 1949), otec spisovateľov Klausa Manna (1906 – 1949) a Golo Manna (1909 – 1994). V menšej miere sa stali významnými rovnako dcéry Erika Mannová (1905 – 1969), Monika Mannová (1910 – 1992) a Elisabeth Mannová-Borgeseová (1918 – 2002) a rovnako vnuk Fridolin Mann ( 1940). Veľa ďalších rodinných príslušníkov získalo určitý význam ako vzory pre postavy v niektorých Mannových románoch.


Závod na výrobu polovodičov

Context: Pozri aj  Klaiberov zákon Moorov zákon Rockov zákon


Chelsea Manningová

Context: Väzenské podmienky Manningová bola držaná v zariadení s maximálnym strážením a súčasne v režime POI (Prevention of Injury - prevencia zranenia), pomocou ktorého možno väzňom alebo chovancom obmedziť pohyb, kontakt s ostatnými ľuďmi a kontrolovať spánkový režim. Bola na samotke v malej cele (1,83 × 2,66 metra) 23 hodín denne, bez povolenia návštev (ani rodinných príslušníkov - výnimkou počas posledných mesiacov bolo niekoľko návštev jej právnika a jej kamaráta a dôverníka, Davida Housa). V rámci väzenského režimu má Manningová budíček o 5. hodine ráno a až do 8. hodiny večer mala zakázané spať. Mala zakázané v cele cvičiť. Podľa Manningovej právneho zástupcu a psychológa nebol takýto režim nevyhnutný. Podmienky, v ktorých bola Manningová zadržiavaná, budili pozornosť médií, a tie ich označovali za "extrémne", "nehumánne", "hanebné" a tiež, ako formu mučenia. V súvislosti s Chelsea Manningovou sa objavuje aj spojenie "politický väzeň", spolu so správou, že podmienky väznenia bude na základe formálnej sťažnosti skúmať komisár OSN. Ten v marci 2012 zistil, že sa Spojené štáty na Manningovej dopustili mučenia, krutého a ponižujúceho zaobchádzania a porušenia prezumpcie neviny. V polovici decembra 2010 tlačový hovorca Pentagónu David LaPonde vyhlásil, že s Chelsea Manningovou je zaobchádzané ako s akýmkoľvek väzňom v zariadení s maximálnym strážením; že Manningová môže cvičiť, čítať tlač, prijímať návštevy a jednu hodinu denne sledovať televíziu. Manningovej priateľ a dôverník, David House, ktorý mal o týždeň neskôr v rozhovore pre MSNBC príležitosť hovoriť o podmienkach jej zadržiavania, toto vyhlásenie vo všetkých bodoch poprel a dodal, že nedostatok cvičenia a duševná stimulácia sa začína prejavovať na jej zdraví aj psychike. V rozhovore tiež poznamenal, že jediný zdroj jej zadržania a dlhého väznenia je veľmi nedôveryhodný (poukázal na nútený pobyt Adriana Lamo na psychiatrickej liečebni, kde bol od 28. apríla do 7. mája 2010, krátko pred Manningovým zadržaním) a že nič nenaznačuje tomu, že by spojenie medzi Manningom a zakladateľom WikiLeaks, Julianom Assangeom vôbec existovalo. 25. januára 2011 vyšetrovatelia americkej armády konštatovali, že sa im nepodarilo nájsť dôkazy spájajúce Manning s Assangeom (z čoho okrem iného vyplýva, že nemajú možnosť stíhať Assangeho za prezradenie amerických diplomatických depeší). Súčasne s tým bol Manningovi zrušený režim Prevention of Injury . 10. apríla podpísalo 250 prominentných amerických právnikov protest proti spôsobu akým sa zaobchádza s Bradleyom Manningom. Medzi nimi aj Laurence Tribe, profesor Harvardovej univerzity, považovaný za najväčšiu liberálnu autoritu v USA na ústavné právo (učil o.i. aj Baracka Obamu), ktorého názorom je, že toto zaobchádzanie je "nielenže hanebné, ale tiež protiústavné". 8. apríla 2011 si veliteľ väznice vyžiadal hlásenia o väzenských podmienkach Manninga a zistil početné pochybenia, ktoré sa následne snažil skryť.


Norimberský lekársky proces

Context: Introduction Obrázok:Karl-Brandt.jpg|250px|náhľad|Karl Brandt, osobný lekár Adolfa Hitlera, symbol nacistických sadistických experimentoch prevádzaných na ľudskej rase Norimberský lekársky proces ( Doctors´ Trial , oficiálne United States of America v. Karl Brandt, et al. ) bol súdny proces s nacistickými lekármi Tretej ríše, ktorý pred a počas druhej svetovej vojny vykonávali sadistické pokusy a experimenty zväčša na telesne a duševne postihnutých ľuďoch, alebo na väzňoch koncentračných táborov. Bol to prvý z 12 neskorších procesov, ktorých účelom bolo potrestania zodpovedných za zločiny spáchané v rámci Tretej ríše. Podobne ako Norimberský proces s nacistickými pohlavármi, aj tento tribunál zasadal v nemeckom meste Norimberg. Nekonal sa pred medzinárodným súdnym tribunálom ako tomu bolo v prípade Norimberského procesu, ale pred vojenským tribunálom Spojených štátov amerických. Proces prebiehal od októbra 1946 do augusta 1947 a z 23 obžalovaných až 20-ti obžalovaní boli lekármi. Boli súdení predovšetkým za nacistické experimenty na ľuďoch a za masové vraždy pod zámienkou eutanázie . Najznámejší nacistický lekár Josef Mengele sa zatknutiu úspešne vyhol a ušiel do Južnej Ameriky. Obvinenia Obvinenia voči obžalovaným boli zhrnuté do 4 bodov: 1. Účasť na spáchaní vojnových zločinov a zločinov proti ľudskosti podľa bodu 2. a 3. 2. Vojnové zločiny - medicínske experimenty, prevádzané bez súhlasu dotyčných subjektov, na vojnových zajatcoch a civilistoch okupovaných krajín, ktoré boli sprevádzané vraždami, brutalitou, mučením, krutosťou a inými neľudskými činmi. 3. Zločiny proti ľudskosti spáchané podľa bodu 2. aj na príslušníkoch Nemecka. 4. Členstvo v organizácii Waffen-SS


Norimberský proces

Context: Dôsledky Norimberský proces umožnil vznik precedensu a právneho rámca, podľa ktorého boli súdení ďalší vojnoví zločinci druhej svetovej vojny, ako aj vojnové zločiny neskorších období. Ustanovil osobnú zodpovednosť jednotlivcov za vojnové zverstvá, genocídu, vážne vojnové zločiny a zločiny proti ľudskosti. V nasledujúcom období boli uskutočnené procesy s ďalšími osobami z radov nemeckej armády, nacistickými lekármi, príslušníkmi SS atď. Len v rámci americkej okupačnej zóny sa jednalo o 12 procesov, ktoré sú známe ako následné norimberské procesy. Jeden z najznámejších z nich bol norimberský lekársky proces. Tribunál urýchlil ďalší rozvoj zásad medzinárodného trestného práva a medzinárodného humanitárneho práva, zavedenie Dohovoru o genocíde z roku 1948, Ženevského dohovoru z roku 1949 a Ženevského protokol z roku 1977. Ovplyvnil tiež stanovy Medzinárodného trestného tribunálu pre bývalú Juhosláviu a pre Rwandu. V priebehu vyšetrovania začali pri výpovediach svedkov ako boli Eichmannovi spolupracovníci, medzi nimi napr. Dieter Wisliceny, vychádzať najavo detaily a pravda o masovom a systematickom vraždení Židov. Eichmann, jeden z hlavných organizátorov vraždenia Židov, v tej dobe žil v ilegalite v Argentíne a bol vypátraný izraelskou tajnou službou až roku 1960. Podobný proces sa konal tiež v Japonsku – Tokijský proces.


Mannov zákon

Context: Zneužívanie zákona Podobne postavený zákon, ktorý pojem amorálnosti ponecháva na subjektívne definovanie, však mohol byť rôznymi puritánskymi združeniami, ktoré mali svoje zastúpenie v kongrese, zneužitý a účelovo použitý. A zneužívaný aj skutočne bol. Prvým človekom odsúdeným podľa tohto zákona bol majster v ťažkej váhe, boxer Jack Johnson, ktorý prehovoril jednu ženu aby odišla z verejného domu a žila sním v inom štáte. Napriek tomu, že si ju vzal za ženu, bol odsúdený na jeden rok. Vážne bola poškodená aj povesť a kariéra jedného z priekopníkov sociológie William I. Thomas. Bol obvinený, že sa stýka s manželkou armádneho dôstojníka, ktorý v tom čase slúžil vo Francúzsku. Charlie Chaplin z dôvodov, že sa voči nemu chystalo použitie Mannovho zákona, opustil USA a v roku 1950 sa usadil vo Švajčiarsku.


Carl Gustaf Emil Mannerheim

Context: Mladosť Súbor:Mannerheim siblings.jpg|náhľad|190px|vľavo|Budúci maršal (vpravo) so svojimi súrodencami. Uprostred baronessa Sophie Mannerheimová, zakladateľka moderného ošetrovateľstva vo Fínsku. Mannerheim pochádzal z významného šľachtického rodu Mannerheimovcov. Jeho starý otec, gróf Carl Gustaf Mannerheim, bol významný entomológ a sudca a jeho otec, gróf Carl Robert Mannerheim, neúspešný obchodník, ktorý zbankrotoval a krátko po narodení Carla Gustava rodinu opustil a odišiel do Paríža, kde sa živil ako umelec. Matka Carla Gustafa, Hedvig Charlotta (Hélène) von Julin, bola dcérou obchodníka. Ako v poradí tretí syn grófa dostal po narodení titul barón (po fínsky Vapaaherra , po švédsky Friherre ). Detstvo prežil na rodinnom zámku Louhisaari Manor, ktorý ale v roku 1880 musela rodina predať, aby pokryla najväčšie otcove dlhy. Roku 1881 zomrela Mannerheimova matka a dozor nad siedmimi deťmi prevzal strýko z matkinej strany, Albert von Julin. V roku 1882 pätnásťročného Carla Gustafa poslali do Kadetnej škole v Hamine. V roku 1886 ho zo školy vylúčili kvôli porušeniu disciplíny. Potom študoval na súkromnom lýceu v Helsinkách a keď v júni 1887 zložil prijímacie skúšky na univerzitu, nastúpil ako dvadsaťročný na Nikolajevského jazdeckú školu v Petrohrade. Po absolvovaní (1889) dostal hodnosť korneta a umiestnili ho v radách jazdeckého pluku, ktorý pôsobil v Poľsku, kde čakal, kým sa uvoľní miesto v rytierskej garde.


Kánonické právo

Context: Pôvod termínu kánonické právo Termín kánonický pochádza z gréckeho výrazu kánon, ktoré označovalo šnúru ( canna ) na meranie rovnosti uhlov pri stavbe domu (olovnica), a teda normu správnosti a želaného výsledku. V rámci kresťanstva sa termín začal používať od 4. storočia,, keď cirkevné koncily termínom kanón ekklesiastikós označovali disciplinárne normy. Ako terminus technicus sa pojem kánonické právo vyskytuje až od 12. storočia. Prvýkrát ho pravdepodobne použil dekrétista Štefan z Tournay.


John Brown (abolicionista)

Context: Hodnotenie a odkaz Hodnotenie činnosti a života Johna Browna bolo rozporuplné už za jeho života a takým zostalo doteraz. Na jednej strane bojoval za ušľachtilý cieľ (oslobodenie otrokov), na druhej sa nerozpakoval použiť násilné a protizákonné prostriedky. Pre mnohých je dokonca prototypom idealistického teroristu 20. storočia. Pre väčšinu Američanov je však národným hrdinom a martýrom, ktorý aj po smrti volá svojich nasledovateľov do ďalšieho boja. V každom prípade jeho útok na zbrojnicu v Harpers Ferry vo Virgínii, proces a poprava boli prológom k Americkej občianskej vojne.


Don Johnson

Context: Začiatky Johnson sa narodil v meste Flat Creek, Missouri. Jeho otec bol farmár, jeho mama kaderníčka. Keď mal 6 rokov, jeho rodina sa presťahovala z Missouri do Wichitu v Kansase. V roku 1967 maturoval na škole South High School vo Wichite a začal navštevovať Kansaskú univerzitu v meste Lawrence, štát Kansas. Don Johnson má anglický pôvod. Neskôr v roku 1960, bol jeden z mužských súťažiacich v populárnej televíznej show "The Dating Game".


John Fitzgerald Kennedy

Context: Zdravie Počas celého detstva a dospievania John prekonal azda všetky možné detské choroby. S menšími či väčšími prestávkami v mladosti mal zdravotné problémy takmer stále, napr. kolitídu. Neskôr mu lekári diagnostikovali Addisonovu chorobu, ktorá mu ničila imunitný systém – pravdepodobne ako následok liečby kolitídy kortikoidmi. Dlho sa myslelo, že problémy s chrbticou mal zo zranenia vo vojne. V skutočnosti to bol pravdepodobne tiež následok liečby kolitídy steroidmi (ťažká osteoporóza, zlomené 3 stavce). Známy je jeho citát: Život je nespravodlivý... Už menej známe je jeho pokračovanie: ... Niektorí ľudia sú chorí a iní zdraví. (Aj jeho zdravotnému stavu a životu v bolestiach sa pripisuje podiel na jeho zmysle pre spravodlivosť a podporu znevýhodnených ľudí, napr. práva černochov, snaha o zvýšenie minimálnej mzdy, zavedenie zdravotného programu pre starých ľudí a pod.).


Oakbrook

Context: Iné významy  Henry Brandon, Baron Brandon of Oakbrook, britský sudca


Samuel Johnson

Context: Životopis Študoval na Pembroke College v Oxforde, avšak po necelom roku musel štúdia kvôli nedostatku finančných prostriedkov opustiť. Potom pracoval ako učiteľ, prekladal (napr. báseň Mesiáš od Alexandra Popea do latinčiny) a prispieval aj do novín ( Birmingham Journal ). Neskôr sa presťahoval do Londýna a začal pracovať ako novinár pre prvý časopis na svete - The Gentleman s Magazine . Čoskoro sa vydal na pole literatúry, a to vo všetkých možných žánroch - napísal knižný životopis básnika Richarda Savaga, vydal básnické zbierky London a The Vanity of Human Wishes a predstavil aj divadelnú hru Irene . Táto mnohostrannosť sa pre neho stala typickou. Využil ju aj vo svojom najväčšom diele, Slovníku anglického jazyka ( A Dictionary of the English Language ), ktorý vydal roku 1755, a na ktorom pracoval deväť rokov. Slovník mal ďalekosiahly vplyv na modernú angličtinu. Až do dokončenia Oxfordského slovníka ( Oxford English Dictionary ) o 150 rokov neskôr bolo Johnsonovo dielo najvýznamnejším britským slovníkom. Potom bol editorom komentovaných zozbieraných spisov Williama Shakespeara. Vydal tiež vo svojej dobe populárnu alegorickú mravoučnú novelu The History of Rasselas, Prince of Abissinia (1759). Jeho eseje publikované v novinách Universal Chronicle vyšli v populárnej zbierke The Idler (1760). Vydával aj vlastné periodiká ( The Rambler , The Adventurer ), avšak väčšinou ich neudržal dlho pri živote. V roku 1763 sa spriatelil s Jamesom Boswellom, ktorý sa stal jeho verným pobočníkom. Johnson popísal ich spoločné cesty v knihe A Journey to the Western Islands of Scotland . James Boswell o ňom neskôr napísal cenenú biografiu The Life of Samuel Johnson. Ku koncu života sa Johnson venoval biografiám najvýznamnejších anglických básnikov ( Lives of the Poets ). Bol veľmi zbožným anglikánom, oddaným toryovcom a veľkorysým filantropom. Jeho súčasníci svedčili o jeho zvláštnych spôsoboch a tikoch, dnešní bádatelia usudzujú, že zrejme trpel Touretteovým syndrómom, v Johnsonovej dobe neznámym. V Anglicku sa postava Samuela Johnsona stala symbolom celého 18. storočia. Bol pochovaný vo Westminsterskom opátstve.


Don Johnson

Context: Rodina  V 22 rokoch mal Johnson štvorročný vzťah so 14-ročnou Melanie Griffith, s ktorou sa spolu objavili vo filme The Harrad Experiment . Bol s ňou dvakrát ženatý (najskôr v roku 1976 a potom v rokoch 1989-1996). 29. apríla 1999 sa oženil s učiteľkou Kelley Phleger. Johnson žil tiež s Pamelou Millerovou v roku 1970. Od roku 1981 do roku 1985 zase s Patti D Arbanvillovou. Johnson mal vzťah aj s Barbrou Streisandovou. Zložil s ňou aj pesničku s názvom "Till I Loved You". V roku 1996 mal Johnson vzťah s Jeanne Andersonovou. Don Johnson má 5 detí: S D Arbanvillovou, syna Jessa Wayna Johnsona ( 7. december 1982) S Griffithovou, dcéru Dakotu Mayi Johnsonovú ( 4. október 1989) S Phlegerovou, dcéru Atherton Grace Johnsonovú ( 28. december 1999), a dvoch synov, Jaspera Breckinridge Johnsona ( 6. jún, 2002) a Deacona Johnsona ( 29. apríl 2006).


Paul Johnson

Context: Introduction  Paul Johnson môže byť: Paul Johnson (filantrop) Paul Johnson (futbalista) Paul Johnson (historik) Paul Johnson (hokejista) Paul Johnson (hráč squashu) Paul Johnson (hudobník), Chicago Paul Johnson (americký politik), bývalý starosta Phoenixu v Arizone Paul Johnson (kanadský politik) Paul Johnson (producent), Chicago Paul Johnson (tanečník), v Manchestri v UK Paul Johnson (umelec) Paul Marshall Johnson, Jr., zavraždený rukojemník


Don Johnson

Context: Herecká kariéra Johnson študoval drámu na Americkom divadelnom konzervatóriu. Jeho prvá väčšia úloha, ktorú získal bola v roku 1969 divadelnej produkcii "Osud a Ľudské oči" v ktorej hral hlavnú úlohu. Vedený týmto úspechom sa v roku 1970 objavil vo filme "Magická záhrada Stanleyho Sweethearta" . Odvtedy pokračoval v hraní divadlách, vo filme a v televízií bez prestávky až kým sa nestal mediálne známym. Jeho významné filmy tohoto obdobia boli The Harrad Experiment (1973) a Chlapec a jeho pes (1975).


Andrew Johnson

Context: Introduction  Andrew Johnson ( 29. december 1808, Raleigh, Severná Karolína, USA – † 31. júl 1875, Elizabethton, Tennessee) bol 16. viceprezident a 17. prezident Spojených štátov. Ujal sa funkcie prezidenta po atentáte na prezidenta Abrahama Lincolna.


Oliver Cromwell

Context: Životopis Pochádzal z rodiny drobného šľachtica. O prvých 40 rokoch jeho života sa nevie veľa, pretože prežili iba štyri jeho osobné listy, spolu so zhrnutím prejavu, ktorý predniesol v roku 1628. V rokoch 1628 – 1629 a 1640 – 1642 bol členom parlamentu. V rokoch 1642 - 1648 viedol občiansku vojnu medzi kráľom Karolom I. a parlamentom. Parlament vo vojne zvíťazil. Kráľ bol popravený ako "zradca národa". Vtedy v Anglicku na chvíľu vládol parlament. Ten však nebol jednotný, a preto ho Oliver Cromwell rozpustil a začal vládnuť ako lord protektor (diktátor). Zomrel na maláriu, ktorou sa nakazil v Írsku, a obličkové kamene. Krátko predtým zomrela jeho obľúbená dcéra Elisabeth. Cromwellov syn Richard bol ako jeho nástupca neúspešný, preto v apríli 1659 rezignoval a odišiel do exilu do Paríža. V roku 1660 zasadol na trón syn popraveného kráľa, Karol II.


Thomas Seymour

Context: Vzťah ku Kataríne Parrovej V roku 1543 zomrel Ján Nevill, tretí barón z Latymeru a zostala po ňom vdova, Katarína Parrová. Thomas netajil svoju náklonnosť ku Kataríne. Nanešťastie pre Thomasa, Henrich VIII. sa o Katarínu tiež začal zaujímať ako o svoju možnú manželku. Nakoniec sa s ňou oženil - očarila ho jej dôstojnosť a inteligencia. Žiarlivý Thomas sa Kataríny nechcel vzdať, a tak ho kráľ poslal na diplomatickú misiu do Holandska. Thomas sa stal v roku 1544 hlavným vojenským veliteľom a o rok neskôr, v roku 1545 sa stal lordom Wardenom z Cinque Ports. Niekoľko mesiacov pred kráľovou smrťou sa vrátil na kráľovský dvor a zistil, že jeho brat Eduard sa stal lordom protektorom Anglicka, čo znamenalo, že sa stal vládcom kráľovstva ako regent jeho synovca, Henrichovho maloletého syna a následníka trónu, malého Eduarda VI.. Ako odškodnenie, že ho Henrich nespomenul vo svojej poslednej vôli, získal Thomas titul barón Seymour zo Sudeley. Thomas však túžil po niečom inom - chcel sa zbaviť svojho brata a nahradiť ho na poste lorda protektora. V januári 1547 kráľ Henrich VIII. zomrel a z Kataríny sa stala jedna z najbohatších žien v Anglicku. Hoci bol Thomas Seymour spájaný s Máriou Howardovou, vojvodkyňou z Richmondu, v čase kráľovej smrti stále nebol ženatý. Niektoré zdroje tvrdia, že sa Thomas plánoval oženiť s princeznou Máriou alebo princeznou Alžbetou, Henrichovými dcérami z prvých dvoch manželstiev. Podľa toho mal s Alžbetou aj určitý vzťah, ešte v čase jej mladosti. Dúfal tak, že sa prostredníctvom sobáša dostane k moci, no v tomto nebol úspešný. Nakoniec sa v apríli 1547 tajne oženil s Katarínou Parrovou, Alžbetinou opatrovníčkou, čo niektorí historici vnímajú ako pokus dostať sa bližšie k mladej princeznej. Mnohí ľudia si v tej dobe mysleli, že sa zobrali veľmi skoro po kráľovej smrti. Anna Stanhopeová, vojvodkyňa zo Somersetu, manželka Thomasovho brata Eduarda, nemala Katarínu a Thomasa v obľube a začala ľudí na kráľovskom dvore obracať proti nim. Dokonca zadržiavala kráľovské šperky, ktoré právom patrili Kataríne.


Roger B. Taney

Context: Životopis Bol ministrom spravodlivosti v Marylande (1827 - 1831), ministrom spravodlivosti USA (1831 - 1833), dočasným ministrom vojny (1831) a dočasným ministrom financií (1833 - 1834). 15. marca 1836 bol potvrdený ako predseda Najvyššieho súdu USA. Bol prvým katolíkom v tejto funkcii. Svoje najdlhšie a najdôležitejšie rozhodnutie učinil v spore Charles River Bridge vs. Warren Bridges . Súd pod jeho vedením prehlásil, že otroctvo má ústavnú ochranu. Do jeho rúk zložili prísahu títo prezidenti USA: 4. marec 1837 Martin van Buren 4. marec 1841 William Henry Harrison 4. marec 1845 James Knox Polk 4. marec 1849 Zachary Taylor 4. marec 1853 Franklin Pierce 4. marec 1857 James Buchanan 4. marec 1861 Abraham Lincoln


Júl 2013

Context: Narodenia  22. júl – George z Cambridgea, prvorodené dieťa princa Williama a jeho manželky Catherine Middletonovej


Thomas Seymour

Context: Thomasove nezákonne činy Thomas podplatil muža menom John Fowler, ktorý bol jeden z najbližších služobníkov kráľa Eduarda VI., aby od neho získal informácie, že kráľ sa často sťažoval, že nie je dostatočne financovaný. Thomas tajne posielal kráľovi peniaze, aby si získal jeho náklonnosť a začal otvorene nesúhlasiť s bratovou administratívnou politikou. Ako lord Velkoadmirál bol schopný kontrolovať anglické námorníctvo a otvorene žiadal ľudí o podporu v prípade štátneho prevratu. Hoci bol admirál, podporoval pirátstvo - zabezpečil pirátom bezpečnosť výmenou za ich korisť. Aby získal moc, bol ochotný a schopný spraviť čokoľvek. Thomas sa neskôr dozvedel o činoch sira Williama Sharingtona, hlavného pokladníka mincovne v Bristole, ktorý podvádzal pri vedení účtovných kníh a tak si zvyšoval osobný zisk. Thomas ho za to vydieral.


Charles Manson

Context: Súd a väzenie Všetci účastníci vrážd boli 1. decembra 1969 zadržaní a neskôr odsúdení na trest smrti. Podľa žalobcov chcel Manson vraždami rozpútať rasovú vojnu medzi bielymi a čiernymi Američanmi. V priebehu súdneho konania Charles Manson zostal verný svojmu štýlu. Často mal pred sudcom a porotou roztiahnuté ruky, skrížené nohy a zvesenú hlavu, znázorňujúc tak ukrižovaného Krista. Pred súdom dokonca prehlásil: Pokiaľ je potrebné násilie a strach, aby sa tej dolárovej spoločnosti otvorili oči, zosobnenie tohoto strachu môže byť meno Charles Manson . Vo väzení začal vyznávať nacistickú a rasistickú ideológiu. Na čelo si nechal vytetovať hákový kríž. V čase, keď prebiehalo odvolacie konanie bol výkon trestu smrti v roku 1972 Najvyšším súdom USA a potom aj Najvyšším súdom štátu Kalifornia zastavený. Z tohoto dôvodu bol trest členom Mansonovej Rodiny zmenený na doživotné väzenie. Nikto nebol doposiaľ prepustený. Súd dvanásťkrát zamietol Mansonovu žiadosť o predčasné prepustenie. Spolu s ním boli na doživotie odsúdení štyria jeho stúpenci - tri ženy a jeden muž. Iná členka Rodiny Lynette Frommeová sa síce vrážd priamo nezúčastňovala, ale preslávila sa neskôr pokusom o spáchanie atentátu na Geralda Forda. Za svoj čin bola odsúdená na trest smrti.


Thomas Seymour

Context: Thomasov pád Thomas Seymour Koncom roku 1548, boli Thomasove plány nahlásené informátormi Tajnej Rade ( the Privy Council ). Začalo sa vyšetrovanie bristolskej mincovne a Sharington sa priznal k podvodom, a tak sa prišlo aj na Thomasove nekalé praktiky. Jeho brat Eduard, vojvoda zo Somersetu chcel dať Thomasovi možnosť zúčastniť sa zasadania a vysvetliť dôvod svojich činností. Thomas však na zasadnutie neprišiel a vytvoril plán na únos kráľa. V noci 16. januára 1549, sa Thomas vkradol do kráľových komnát na Hampton Court Palace. Vstúpil do súkromných záhrad a zobudil jedného z kráľových psov. Psie štekanie privolalo osobnú stráž kráľa a Thomas bol zatknutý a odvedený do Toweru. 18. januára poslala Rada agentov k všetkým, ktorí by mohli byť akokoľvek spojení s Thomasom, vrátane princeznej Alžbety, ktorá bola teraz podozrivá z intímneho vzťahu s Thomasom a dokonca, že s ním bola tehotná. Tiež ju upodozrievali, že bola zapojená do jeho plánu získať trón od jej nevlastného brata, Eduarda VI.


Dejiny Anglicka

Context: Tudorovci Henrich VIII. Vojna ruží kulminovala víťazstvom relatívne málo známeho Henricha Tudora v bitke pri Bosworthe, kde bol zabitý Richard III. a bolo potvrdené víťazstvom Lancasterovcov. I keď je z historického hľadiska bitka pri Bosworthe považovaná za koniec Vojny ruží, musel Henrich VII. ešte neskôr odrážať snahu dvoch uchádzačov o trón podporovaných rodom Yorkovcov. Prvým z nich bol Lambert Simnel, porazený v bitke pri Stoke, a druhým bol Perkin Warbek obesený v roku 1499 po niekoľkoročnej snahe poraziť kráľa. Henrich VIII. sa rozišiel s rímskokatolíckou cirkvou kvôli problémom s rozvodom s Katarínou Aragónskou. I keď nebol protestantom, rozkol s pápežom viedol k odklonu Anglicka od katolicizmu. Významnou obeťou tohto rozkolu bol kráľov kancelár sir Thomas More. Nasledovalo obdobie náboženských a politických otrasov, ktoré viedli k anglickej reformácii. Kráľ zrušil kláštory a zabavil väčšinu majetku cirkvi. Henrich VIII. mal troch potomkov. Prvý nástupcom v roku 1547 bol desaťročný Eduard VI. Jeho strýko Edward Seymour dostal v marci 1547 od Henricha VIII. výsadnú listinu, ktorá mu zverovala veľké pravomoci. Jeho štýl vládnutia bol ale dôvodom vzniku mnohých vzbúr a tak bol regentskou radou nahradený Johnom Dudleyom. Kráľovná Alžbeta I. Po smrti Eduarda VI. na tuberkulózu v roku 1553 sa John Dudley snažil presadiť na trón lady Janu Greyovú, ktorú chcel vydať za svojho syna, a uchovať si tak moc. Jeho prevrat bol neúspešný a na trón zasadla, po demonštrácii jej priaznivcov v Londýne, Mária I. Mária bola oddaná katolíčka ovplyvňovaná katolíckym dvorom Španielska a svojim bratancom, rímskym cisárom Karolom V., a snažila sa presadiť v Anglicku obnovu vplyvu katolíckej cirkvi. To viedlo okrem iného k upáleniu asi 300 protestantov. Bola medzi svojimi ľuďmi neobľúbená a príbuzní jej manžela Filipa II. Španielskeho spôsobovali na dvore rozbroje a nespokojnosť. Ako panovník stratila Calais, posledný kus územia na kontinente patriaci Anglicku. Vláda Alžbety I., ktorá nastúpila na trón po smrti Márie v roku 1558, obnovila v kráľovstve poriadok. Náboženské rozpory, ktoré rozdeľovali spoločnosť od doby Henricha VIII., boli vyriešené oddelením Anglikánskej cirkvi od Vatikánu v roku 1559. Hlavným zdrojom Alžbetiných úspechov bolo vyvažovanie záujmov protestantov a katolíkov. Zabezpečila, aby sa žiadny z týchto smerov nepresadzoval na úkor druhého, aj keď ku koncu svojej vlády zavrhla katolicizmus vplyvom vojny so Španielskom. Dokázala udržať stabilitu svojej vlády s výnimkou povstania severných grófov v roku 1569, bola úspešná v obmedzení moci starej šľachty a posilňovaní moci svojho kabinetu. Jedna z najznámejších udalostí anglickej vojnovej histórie sa stala v roku 1588 kedy bola španielska flotila – Armada – porazená anglickým loďstvom vedeným sirom Francisom Drakeom, ale vojna, ktorá nasledovala, stála Anglicko veľa síl a prostriedkov a skončila až po Alžbetinej smrti. Alžbetin kabinet pokračoval v diele začatom Thomasom Cromwellom za vlády Henricha VIII., v posilňovaní úlohy vlády, zefektívnení všeobecného práva a správy štátu. V dobe jej vlády a krátko potom sa počet obyvateľov krajiny značne zvýšil, z troch miliónov v roku 1564 na takmer päť miliónov v roku 1616. V období vlády Tudorovcov sa začali vyjasňovať vzťahy medzi rozsahom moci panovníka a parlamentu, ktorých rovnováha bola predmetom neskoršej občianskej vojny. Niektoré pramene uvádzajú, že kancelár Thomas Cromwell začal Tudorovskú revolúciu , a v dobe kedy bol v úrade sa parlament stal dôležitou inštitúciou. Počas vlády Alžbety jej štátna rada fungovala veľmi efektívne.


Thomas Seymour

Context: Poprava 22. februára ho Rada oficiálne obvinila z vlastizrady. Jeho brat, Eduard Seymour, sa snažil spomaliť podpísanie rozsudku smrti a žiadal, aby Rada dala toto rozhodnutie podpísať Eduardovi VI. 20. marca 1549 bol Thomas Seymour popravený na Toweri. Jeho dcéra Mária Seymourová, ktorú mal s Katarínou Parrovou, bola umiestnená do výchovy Kataríny Brandonovej, vojvodkyne zo Suffolku. Márii by malo zostať všetko bohatstvo, ale jej matka, ktorá zomrela pri jej pôrode, odkázala všetok svoj majetok Thomasovi, ale Thomasovi bol po poprave zobraný všetok majetok, vrátane dedičstva po Kataríne. Mária zomrela pravdepodobne ešte ako dieťa - vo veku dvoch rokov, kedy sa strácajú historické záznamy o nej. Titul barón zo Sudeley bol prenechaný bratovi Kataríny Parrovej, Williamovi.


John Emerich Edward Dalberg-Acton

Context: Politika Politicky bol zástanca liberalizmu a odporca teórie zvrchovanosti ľudu. Podľa jeho názoru slobodu zabezpečovala iba rovnováha mocí. Doktrínu rovnosti považoval za ohrozenie tejto rovnováhy. Bol dôverník ministerského predsedu Spojeného kráľovstva Williama E. Gladstonea, dvoran kráľovnej Viktórie a poslanec za Liberálnu stranu. Patril k popredným odporcom vyhlásenia pápežskej neomylnosti v roku 1870 a ostrým kritikom autoritárskeho nacionalizmu.


Kvantová mechanika

Context: Prvé pokusy spojiť špeciálnu teóriu relativity s kvantovou mechanikou viedli k nahradeniu Schrödingerovej rovnice Kleinovou-Gordonovou rovnicou alebo Diracovou rovnicou. Tieto teórie boli úspešné tým, že vysvetlili veľa experimentálne získaných výsledkov. Mali však určité nedostatky, pretože nezahŕňali popis relativistického vytvorenia častice a jej anihilácie. Úplná relativistická kvantová teória vyžadovala sformulovanie kvantovej teórie poľa. Prvou kvantovou teóriou poľa je kvantová elektrodynamika, ktorá poskytuje úplný kvantový popis elektromagnetickej interakcie.


Časticovo-vlnový dualizmus

Context: Formulácia princípu Kvantová teória popisuje hmotu spôsobom, ktorý nerozlišuje medzi časticami a vlnami tak, ako ich poznáme v klasickej mechanike. V určitých situáciach ale môžu prevládnuť buď vlnové alebo časticové charakteristiky hmoty. Ako príklad môžeme uviesť elektróny, ktoré tradične opisujeme ako častice. Ak ale necháme elektróny rozptyľovať na periodických štruktúrach s dostatočne malými atomárnymi vzdialenosťami, začnú tieto vykazovať vlnové vlastnosti (pozri aj Davissonov Germerov experiment). Hypotézu o časticovo-vlnovom dualizme formuloval prvý raz Louis de Broglie v roku 1924. Matematicky ju vyjadril tak, že každej častici pripísal vlnovú dĺžku s hodnotou :, pričom h je Planckova konštanta a p je hybnosť častice. Každej častici tak priradil vlnové vlastnosti. Naopak predchádzajúci vzorec umožňuje interpretovať spätne vlnenie ako časticu. Kategória:Kvantová mechanika Kategória:Kvantová fyzika Kategória:Vlny


Úvod do kvantovej mechaniky

Context: Introduction : Tento článok predstavuje prístupné, menej technické uvedenie do danej problematiky. Pre hlavný článok o tejto téme pozri Kvantová mechanika Zľava doprava: Max Planck, Albert Einstein, Niels Bohr,Louis de Broglie, Max Born, Paul Dirac, Werner Heisenberg, Wolfgang Pauli, Erwin Schrödinger,Richard Feynman. Kvantová mechanika je súbor vedeckých princípov, ktoré popisujú správanie hmoty a jej interakcie s energiou na úrovni atómov a elementárnych častíc. Klasická fyzika popisuje hmotu a energiu na makroskopickej úrovni, ktorá zodpovedá každodenným ľudským skúsenostiam, vrátane astronomických telies. Aj keď je klasická fyzika kľúčová pre väčšinu moderných vied a technológií, tak na konci 19. storočia boli objavené makroskopické aj mikroskopické fyzikálne javy, ktoré klasická fyzika nedokáže vysvetliť. Práve tieto obmedzenia viedli k vzniku veľkej revolúcie vo fyzike, kvantovej fyzike. Tento článok popisuje objavenie týchto obmedzení vývoju základných konceptov kvantovej mechaniky. Niektoré koncepty kvantovej mechaniky sú zdanlivo nelogické a neintuitívne, pretože popisuje správanie, ktoré je veľmi odlišné od toho, ktoré popisuje klasická fyzika a ktoré každodenne zažívame. Slovami Richarda Feynmana: Kvantová mechanika sa zaoberá prírodou takou aká je – absurdnou. Mnoho druhov energie, ako napr. fotóny (diskrétne kvantá svetla), sa správajú v niektorých prípadoch ako častice a v iných ako vlnenie. Emisné spektrum objektov vyžarujúcich fotóny je nespojité a obsahuje iba určité frekvencie. Kvantová mechanika dokáže predpovedať energie, farby a spektrálne intenzity všetkých foriem elektromagnetického žiarenia. Kvantová mechanika tvrdí, že čím presnejšie zmeriame jednu veličinu (napr. presnú pozíciu častice), tým nepresnejší bude výsledok iného merania tej istej častice (napr. hybnosť). Inak povedané, ak najskôr zmeriame pozíciu a potom hybnosť, dostaneme iný výsledok ako keby sme najskôr merali hybnosť a potom pozíciu. Samotné uskutočnenie merania ovplyvňuje výsledok merania.


Teória strún

Context: História Niektoré zo štruktúr opätovne zavedených do strunovej teórie vznikli po prvý raz oveľa skôr ako časť programu klasickej unifikácie začatej Albertom Einsteinom. Prvý, kto pridal piatu dimenziu ku všeobecnej relativite bol nemecký matematik Theodor Kaluza v r. 1919, ktorý poznamenal, že gravitácia v piatich dimenziách popisuje ako gravitáciu, tak elektromagnetizmus v štyroch. V r. 1926, švédsky fyzik Oskar Klein podal fyzikálnu interpretáciu nepozorovateľnej dimenzie--- je zabalená do malého kruhu. Einstein zaviedol nesymetrický geometrický tenzor, zatiaľ čo omnoho neskôr Brans a Dicke pridali skalárny komponent ku gravitácii. Tieto myšlienky by sa mali v rámci strunovej teórie oživiť, keď budú požadované konzistenčnými podmienkami. Strunová teória bola pôvodne vyvinutá počas 60-tych a začatkom 70-tych rokov ako nikdy nie úplne úspešná teória hadrónov, subatomických častíc ako sú protón a neutrón, ktoré sú podriadené silnej interakcii. V 60-tych rokoch, Geoffrey Chew a Steven Frautschi objavili, že mezóny vytvárajú rodiny zvané Reggeho trajektórie, s hmotnosťami vztiahnutými na spiny spôsobom, ktorý neskôr pochopili Jóičiró Nambu, Holger Bech Nielsen a Leonard Susskind ako vzťahy, ktoré sa očakávajú od rotujúcich strún. Chew obhajoval vytvorenie teórie pre interakcie týchto trajektórií, ktoré nepredpokladajú, že by mali byť zložené zo nejakých fundamentálnych častíc, ale boli by konštruované svojimi interakciami z vlastnými podmienkami konzistencie na S-matici. S-maticový prístup začal Werner Heisenberg v 1940-tych rokoch ako spôsob konštruovania teórie, ktorá sa nespolieha na lokálne pojmy priestoru a času, ktoré sa, ako bol Heisenberg presvedčený, rozdeľujú na jadrovú škálu. Kým škála bola mimo o mnoho stupňov rozsahu, prístup, ktorý obhajoval ideálne vyhovoval pre teóriu kvantovej gravitácie. Pracujúc s experimentálnymi údajmi, R. Dolen, D. Horn a C. Schmid rozvinuli niektoré sumárne pravidlá pre výmenu hadrónov. Keď sa častica a antičastica rozídu, virtuálne častice sa môžu vymeniť dvomi kvalitatívne rozdielnymi spôsobmi. V s-kanáli, dve častice annihilujú, aby vytvorili dočasné prechodné stavy, ktoré sa rozpadajú do konečných stavov častíc. V t-kanáli si častice vymieňajú stavy emisiami a absorpciou. V teórii poľa, dva príspevky sa zrátajú, jeden dávajúci kontinuálny príspevok pozadia, iný dávajú maximálne stavy pri istých energiách. V údajoch bolo jasné, že vrcholy uberali pozadiu--- autori to interpretovali tak, že t-kanálový príspevok bol duálny pre s-kanál jeden, čo znamenalo, že oba popisovali celú amplitúdu a zahŕňali druhý. Výsledok bol široko publikovaný Murray Gell-Mannom, čo viedlo Gabriele Veneziano pre skonštruovanie amplitúdy rozdelenia, ktorá mala vlastnosti Dolen-Horn-Schmidovej duality, neskôr premenovanej na dualitu svetovej obálky. Amplitúda potrebovala póly, kde sa častice objavujú, na priamych trajektóriách, a existuje špeciálna matematická funkcia, ktorej póly sú rovnomerne umiestnené na polovici reálnej línie--- Gama funkcia--- ktorá bola široko použitá v Reggeho teórii. Manipuláciou kombinácií Gamma funkcií, Veneziano dokázal nájsť konzistentnú amplitúdu rozdelenia s pólmi na priamych líniách, s väčšinou pozitívnymi reziduami, ktoré poslúchali dualitu a mali vhodné Reggeho škálovanie pri vysokých energiách. Amplitúda by mohla vyhovovať takmer lúčovému rozmiestneniu dát, ako aj inými Reggeho typom, a mali navrhnuté integrálne zastúpenie, ktoré by mohlo byť použité pre zovšeobecnenie. Počas nasledovných rokov, stovky fyzikov pracovala s skompletizovanie základného programu pre tento model, s mnohými prekvapeniami. Veneziano sám objavil, že pre amplitúdu rozdelenia častice, ktorá sa objavuje v teórii, zrejmá podmienkami sebakonzistencie, najľahšia častica musí byť tachyón. Miguel Virasoro a Joel Shapiro našli inú amplitúdu, dnes chápanú ako uzatvorené struny, kým Ziro Koba a Holger Nielsen zovšeobecnili Venezianove integrálne zastúpenie multičasticového rozdelenia. Veneziano a Sergio Fubini zaviedli operátorový formalizmus pre výpočet amplitúdy rozdelenia, ktorý bol predchodcom konformnej teórie, svetovej obálky, kým Virasoro pochopil, ako odstrániť póly s nesprávnymi reziduami za použitia obmedzené stavov. Claud Lovelace vypočítal slučkovú amplitúdu, a poznamenal, že, že existuje inkonzistencia pokiaľ dimenzia teórie nie je 26. Charles Thorn, Peter Goddard a Richard Brower ďalej dokázali, že neexistujú žiadne nesprávne prestupujúce stavy v dimenzii menšej či rovnej 26. V r. 1969 Jóičiró Nambu, Holger Bech Nielsen a Leonard Susskind zistili, že teória by mohla byť popísaná v priestore a čase pojmami strún. Amplitúdy rozdelenia boli odvodené systematicky od akčného princípu, ktorý rozvinuli Peter Goddard, Jeffrey Goldstone, Claudio Rebbi a Charles Thorn, pričom udali časopriestorový rámec pre uhlové operátory, zavedené Venezianom a Fubinim a geometrickú interpretáciu pre Virasorove podmienky. V r. 1970, Pierre Ramond pridal k modelu fermióny, čo ho viedlo k sformulovaniu dvoj-dimenzionálnej supersymetrie na zrušenie nevhodných stavov. John Schwarz a André Neveu pridali ďalší sektor do fermiónovej teórie o niečo neskôr. Vo fermiónových teóriách, kritická dimenzia bola 10. Stanley Mandelstam formuloval konformnú teóriu svetovej obálky ako pre bozón tak fermión, čím vytvoril teoretický integrál cesty dvoj-dimenzionálneho poľa na vygenerovanie operátorového formalizmu. Michio Kaku a Keiji Kikkawa podali inú formuláciu bozónických strún, ako teóriu strunového poľa, s nekonečným počtom časticových typov a s poľami preberajúcimi hodnoty nie na bodoch, ale na slučkách a krivkách. V r. 1974, Tamiaki Yoneya objavil, že všetky známe strunové teórie zahŕňali nehmotnú časticu spinu dva, ktorá sa správala podľa správnych Wardových identít a nazvali ju gravitón. John Schwarz a Joel Scherk prišli k rovnakému záveru a urobili smelý skok k návrhu, že strunová teória je teóriou gravitácie a nie teóriou hadrónov. Opätovne zaviedli Kaluzovu-Kleinovu teóriu ako spôsob zreálnenia extra dimenzií. V rovnakom čase, kvantová chromodynamika bola uznaná ako správna teória hadrónov, posunúc tak pozornosť fyzikov a očividne ponechajúc zavádzací program v smetnom koši histórie. Strunová teória sa dostala z koša, ale počas nasledujúcej dekády všetky práce teórie boli úplne ignorované. Napriek tomu, teória pokračovala v rozvoji stabilným tempom vďaka práci niekoľkých zanietencov. Ferdinando Gliozzi, Joel Scherk, a David Olive si v roku 1976 uvedomili, že originálne Ramondove a Neveu Schwarzove strungy boli samostatne inkonzistentné a bolo treba ich skombinovať. Výsledná teória nemala tachyón, a bola preukázaná ako časopriestorová supersymetria Johnom Schwarzom a Michaelom Greenom v r. 1981. V rovnakom roku, Alexander Polyakov dal teórii modernú smeromo integrálnu formuláciu, a rozsiahle pokračoval v rozvoji konformnej teórie poľa. V r. 1979, Daniel Friedan ukázal, že rovnice pohybu strunovej teórie, ktoré sú zovšeobecneniami Einsteinových rovníc všeobecnej relativity, objavených z rovníc Renormalizačnej skupiny pre teóriu dvoj-dimenzionálneho poľa. Schwarz a Green objavili T-dualitu a skonštruovali dve rôzne superstrunové teórie--- IIA a IIB korelované podľa T-duality, a teórie typu I s otvorenými strunami. Konzistenčné podmienky boli tak silné, že celá teória bol takmer úplne deterministická, len s niekoľkými distrétnymi možnosťami. Začiatkom 80-tych rokov, Edward Witten objavil, že väčšina teórií kvantovej gravitácie nebola schopná zakomponovať chiralitu fermiónov ako je neutríno. Toto ho viedlo k spolupráci s Luis Alvarez-Gauméom na štúdium porušení zákonov konzervácie v gravitačných teóriách s anomáliami, uzatvárajúc, že strunové teórie typu I sú nekonzistné. Green a Schwarz objavili príspevok k anomálii, ktorý Witten a Alvarez-Gaumé nepostrehli, ktorý obmedzil kalibračnú skupinu strunovej teórie typu I na (32). Pri postupnom chápaní výpočtov, Edward Witten začal byť presvedčený, že strunová teória je naozaj konzistentnou teóriou gravitácie, a stal sa jej známym obhajcom. V rokoch 1984 až 1986, stovky fyzikov začalo pracovať na tomto poli a toto sa niekedy nazýva prvá superstrunová revolúcia. Počas tohto obdobia, David Gross, Jeffrey Harvey, Emil Martinec, a Ryan Rohm objavili heterotické struny. Kalibračnou skupinou týchto uzavretých strún boli dve skupiny E8, a ktorákoľvek z nich mohla ľahko a prirodzene zahrnúť štandardný model. Philip Candelas, Gary Horowitz, Andrew Strominger a Edward Witten zistili, že Calabi-Yauove priestory sú kompaktifikácie, ktoré chránia realistický objem supersymetrie, kým Lance Dixon a ostatní vypracovali fyzikálne vlastnosti orbitálov, špecifické geometrické singularity dovolené v strunovej teórii. Cumrun Vafa zovšeobecnil T-dualitu od kruhov po arbitrárne dimenzie, vytvoriac matematické pole zrkadlovej symetrie. David Gross a Vipul Periwal objavili, že strunová perturbačná teória je divergentná spôsobom, ktorý naznačoval, že nové neperturbačné objekty chýbali. V 90-tych rokoch, Joseph Polchinski zistil, že teória potrebuje vyššiedimenzionálne objekty, zvané D-brány a identifikoval ich s riešeniami supergravitácie čierne diery. Tieto boli pochopené ako nové objekty navrhnuté perturbačnými divergenciami, a otvorili nové pole pre bohatú matematickú štruktúru. Rýchlo sa stalo zrejmým, že D-brány a ostatné p-brány, nielen struny, tvoria hmotný obsah strunových teórií, a bola objavená fyzikálna interpretácia strún a brán--- sú typom čiernej diery. Leonard Susskind zahrnul holografický princíp Gerardus ’t Hoofta do strunovej teórie, identifikujúc dlhé vysokoexcitované strunové stavy s obyčajnými termálnymi stavmi čiernych dier. Ako bolo navrhnuté t Hooftom, fluktuácie horizontu čiernej diery, teória svetovej obálky alebo svetového objemu, popisuje nielen stupne voľnosti čiernej diery, ale taktiež všetkých blízkych objektov. V r. 1995, na výročnej konferencii strunových teoretikov na University of Southern California (USC), Edward Witten predniesol prejav o strunovej teórii, ktorý v zásade zjednotil päť strunových teórií, ktoré v tom čase existovali, čím sa zrodila nová 11-dimenzionálna teória zvaná M-teória. M-teória bola tiež predchodcom v práci Paula Townsenda približne v rovnakom čase. Horúčkovitá aktivita, ktorá v tom čase začala sa tiež niekedy nazýva druhá superstrunová revolúcia. Počas tohto obdobia, Tom Banks, Willy Fischler Stephen Shenker a Leonard Susskind formulovali úplný holografický popis M-teórie ohľadom IIA D0 brán, prvá definícia strunovej teórie, ktorá bola plne neperturbačná a bola konkrétnou matematickou realizáciou holografického princípu. Andrew Strominger a Cumrun Vafa vypočítali entropiu istých konfigurácií D-brán a našli zhodu a poloklasickou odpoveďou pre extrémne nabité čierne diery. Petr Horava a Edward Witten stanovili 11-dimenzionálnu formuláciu heterotických strunových teórií, a ukázali, že orbitály riešia problém chirality. Witten poznamenal, že efektívny popis fyziky D-brán za nízkych energií je prostredníctvom supersymetrickej kalibračnej teórie, a položil geometrické interpretácie matematických štruktúr v kalibračnej teórii, ktorú on a Nathan Seiberg objavili už skôr pokiaľ ide o umiestnenie brán. V r. 1997 Juan Maldacena poznamenal, že excitácie nízkych energií v teórii blízko čiernej diery pozostávajú z objektov blízkych k horizontu, čo pre extrémne nabité čierne diery vyzerá ako anti de Sitterov priestor. Poznamenal, že v tomto limite kalibračná teória popisuje strunovú excitáciu blízko brán. A tak teoretizoval, že strunová teória na horizonte blízko geometrie extrémne nabitej čiernej diery, anti-deSitterov časopriestor krát sféra s fluktuáciou, je rovnako dobre popísaná prostredníctvom nízkoenergetickej limitujúcej kalibračnej teórie, N=4 supersymetrickej Yang-Millsovaej teórie. Táto hypotéza, ktorá sa nazýva AdS/CFT korešpondencia, bola ďalej rozvinutá Edwardom Wittenom, a Stevenom Gubserom, Igorom Klebanovom a Alexandrom Polyakovom, a je dnes široko akceptovaná. Je to konkrétny výsledok holografického princípu, ktorý má ďalekosiahle dôsledky čierne diery, lokalitu a informácie vo fyzike, ako aj pre povahu gravitačných interakcií. Prostredníctvom tohto vzťahu strunová teória ukázala, že je prepojená s kalibračnými teóriami ako kvantová chromodynamika a toto viedlo ku kvantitatívnejšiemu pochopeniu správania sa hadrónov, čo priviedli strunovú teóriu späť k jej koreňom.


Kvantová mechanika

Context: Základný prehľad Slovo kvantum pochádza z latinčiny a znamená „ako veľa“, „ako veľmi“, „koľko“, „pokiaľ“. V kvantovej mechanike pomenúva diskrétny charakter niektorých fyzikálnych veličín ako je napríklad energia atómu. Kvantová mechanika je nevyhnutná pre vysvetlenie javov takých vedeckých odvetví ako chémia, fyzika kondenzovaného stavu, fyzika pevných látok, atómová fyzika, molekulárna fyzika, počítačová chémia, počítačová fyzika, kvantová chémia, časticová fyzika, jadrová chémia a jadrová fyzika. Základy kvantovej mechaniky položili v prvej polovici 20. storočia fyzici Max Planck, Albert Einstein, Niels Bohr, Werner Heisenberg, Erwin Schrödinger, Max Born, John von Neumann, Paul Dirac, Wolfgang Pauli a iní. Kvantová mechanika je nevyhnutná pre pochopenie správania sa systémov na atomárnej a subatomárnej úrovni. Napríklad, ak by klasická mechanika mala popisovať fungovanie atómu, elektrón by sa zrútil do atómového jadra, čo by znamenalo, že stabilné atómy by neexistovali. V skutočnosti elektróny za normálnych podmienok zaujímajú miesto na svojich orbitáloch, čo je v rozpore s predpoveďou klasickej teórie elektromagnetizmu. Vo formalizme kvantovej mechaniky je stav systému v danom čase popísaný komplexnou vlnovou funkciou alebo všeobecne elementami komplexného vektorového priestoru. Vlnová funkcia umožňuje vypočítať pravdepodobnosť, s akou budú experimentálne namerané hodnoty fyzikálnych veličín. Napríklad môžeme vypočítať pravdepodobnosť s akou sa bude elektrón nachádzať na určitom mieste od jadra atómu. Na rozdiel od klasickej fyziky, nie je možné určiť hodnoty konjugovaných premenných s ľubovoľnou presnosťou (príkladom takýchto premenných je dvojica hybnosť-poloha častice). Táto principiálna nemožnosť je vyjadrená princípom neurčitosti. K formulácii kvantovej mechaniky viedlo riešenie problému absolútne čierneho telesa. Po tom ako Max Planck v roku 1900 objavil, že energia elektromagnetických vĺn by mohla byť emitovaná a absorbovaná po kvantách, Albert Einstein rozvinul túto myšlienku ďalej. Ukázal, že svetlo by mohlo byť chápané ako prúd častíc (fotónov), ktorých energia je závislá od ich frekvencie. Táto predstava viedla ku predstave vlnovo-časticového dualizmu. Kvantová mechanika vysvetľuje a zakladá sa na fenoménoch, ktoré klasická fyzika nedokáže vysvetliť: i) kvantovanie niektorých fyzikálnych veličín, ii) vlnovo-časticový dualizmus, iii) princíp neurčitosti a iv) kvantové previazanie.


Kvantová mechanika

Context: História História kvantovej mechaniky začala objavom katódového žiarenia Michaelom Faradayom v roku 1838, sformulovaním problémov ohľadne žiarenia čierneho telesa Gustavom Kirchhoffom v roku 1859, návrhom Ludwiga Boltzmanna v roku 1877, že energetické hladiny systému by mohli byť diskrétne a kvantovou hypotézou Maxa Plancka z roku 1900. Planckova hypotéza predpokladala, že energia je absorbovaná a emitovaná v množstvách, ktoré sú deliteľné diskrétnymi energetickými kvantami, pričom takéto kvantum bolo úmerné frekvencii žiarenia ν : : kde h je Planckova konštanta. Planck pri tom tvrdil, že toto je len aspekt procesov súvisiacich s absorpciou a emisiou a že to nemá nič spoločné s povahou šírenia žiarenia. Táto hypotéza však nevysvetľovala fotoelektrický jav, v ktorom dochádza k emisii elektrónov niektorými materiálmi vystavenými žiareniu určitej frekvencie. V roku 1905 Albert Einstein vychádzajúc z Planckovej hypotézy postuloval, že elektromagnetické žiarenie sa šíri po kvantách. V polovici leta roku 1925 Niels Bohr a Werner Heisenberg zverejnili výsledky, ktoré viedli k uzatvoreniu tzv. starej kvantovej teórie. Svetelné kvantá sa od roku 1926 začali nazývať fotónmi. Solvay konferencia v roku 1927 viedla k širokej akceptácii kvantovej teórie.


Úvod do kvantovej mechaniky

Context: Kvantová elektrodynamika Kvantová elektrodynamika je názov kvantovej teórie elektromagnetickej sily. Porozumenie QED pramení v porozumení elektromagnetizmu. Elektromagnetizmus sa nazýva aj elektrodynamika, pretože predstavuje vzájomné dynamickú pôsobenie elektrických a magnetických síl. Základom elektromagnetizmu je elektrický náboj. Elektrické náboje sú zdrojom a zároveň tvoria elektrické pole. Elektrické pole je pole, ktoré vyvíja silu na každú časticu nesúcu elektrický náboj v každom bode priestoru. Medzi inými to zahŕňa elektrón, protón a kvarky. Počas pôsobenia sily sa presúvajú elektrické náboje, tečie elektrický prúd a vytvára sa magnetické pole. A naopak magnetické pole vytvára elektrický prúd (pohyb elektrónov). Toto vzájomne pôsobiace magnetické a elektrické pole sa volá elektromagnetické pole. Fyzikálny opis interakcií nabitých častíc, elektrických prúdov, elektrických a magnetických polí sa nazýva elektromagnetizmus. Paul Dirac v roku 1928 vytvoril relativistickú kvantovú teóriu elektromagnetizmu.Táto teória bola predchodcom modernej kvantovej elektrodynamiky (QED). Ale časom v nej vznikol problém nevyriešiteľného nekonečna. Renormalizácia vyriešila tento problém o pár rokov neskôr. Renormalizáciu, spočiatku považovanú vlastnými tvorcami za provizionálne riešenie, napokon väčšina prijala ako dôležitý a vnútorne konzistentný nástroj v QED a aj iných častiach fyziky. Feynmanove diagramy koncom 40tych rokov zobrazili všetky možné interakcie týkajúce sa danej udalosti. Diagramy preukázali, že EM sila je vzájomné pôsobenie fotónov medzi interagujúcimi časticami. V priebehu 60tych rokov fyzici objavili, že pri extrémne vysokých energiách sa QED rozpadá a neplatí. Z tejto inkozistencie vznikol Štandardný model, ktorý tento problém vyriešil. Štandardný model zjednocuje elektromagnetickú silu a slabú jadrovú silu do jednej teórie, nazývanej elektroslabá teória.


Jednotná teória poľa

Context: Introduction  Jednotná teória poľa je ambiciózny pokus o jednotný výklad rôznych dnes známych polí, ako je elektromagnetické alebo gravitačné. Po skoncipovaní Všeobecnej teórie relativity Einstein pracoval na Jednotnej teórii poľa, ale bez úspechu. Existujú pokusy o zjednotenie výkladu pôsobenia interakcií (gravitácia, rotácia, elektrická, magnetická, silná, slabá a čas) v poliach (priestorové, elektromagnetické, časticové): Kategória:Teoretická fyzika


Teória všetkého

Context: Kandidáti na teóriu všetkého  teórie superstrún (M-teória) slučková kvantová gravitácia Kauzálne dynamické triangulácie Kvantová Einsteinovská gravitácia kvantová gravitácia Internal Relativity


Werner Karl Heisenberg

Context: Vedecké výsledky Heisenbergov princíp neurčitosti špecifikuje isté teoretické hranice ľudskej schopnosti vykonávať vedecké merania. Podľa princípu neurčitosti ani zdokonalenie meracieho prístroja nedovolí získať presné výsledky. K praktickému využitiu kvantovej mechaniky patria elektrónové mikroskopy, lasery, tranzistory, uplatnenie našla i v jadrovej a atómovej energii, tvorí základ spektroskopie a bohato sa uplatňuje i v astronómii a chémii. Využíva sa aj v teoretickom skúmaní ako sú vlastnosti kvapalného hélia, vnútorná konštitúcia hviezd, feromagnetizmus a rádioaktivita. Podľa jeho kvantového mechanického modelu nie je možné spočítať (s rovnakou presnosťou) dráhu a rýchlosť elektrónov – čiže polohu a energiu – čo však už podľa nových znalostí v pôvodnej formulácii neplatí.


Kvantová teória poľa

Context: Slabá a silná interakcia Vytvorením kvantovej teórie elektromagnetického poľa sa pre fyzikov práca nekončila. V mikrosvete sú totiž ešte ďalšie dve dôležité sily zvané slabá interakcia a silná jadrová interakcia. Práce na teórii, ktorá by zahrnula aj tieto dva vplyvy si zaslúžili niekoľko Nobelových cien (poslednú dostali v roku 2004 Politzer, Wilczek a Gross).


Kvantová mechanika

Context: Teória Existujú viaceré matematicky ekvivalentné formulácie kvantovej mechaniky. Jednou z najstarších a najrozšírenejších je transformačná teória navrhnutá Paulom Diracom. Zjednocuje a zovšeobecňuje maticovú mechaniku Wernera Heisenberga a vlnovú mechaniku Erwina Schrödingera. V tejto formulácii, okamžitý stav kvantového systému poskytuje pravdepodobnosti jeho merateľných vlastností, tzv. pozorovateľných. Príkladmi pozorovateľných sú energia, poloha, hybnosť a moment hybnosti. Pozorovateľné môžu byť buď spojitého charakteru (napríklad poloha častice) alebo diskrétneho charakteru (napríklad energia elektrónu viazaného v atóme vodíka). Kvantová mechanika vo všeobecnosti neprideľuje pozorovateľným definitívne hodnoty. Namiesto toho predpovedá pravdepodobnosť, s akou bude pozorovateľná na systéme nameraná. Hodnota tejto pravdepodobnosti je závislá na tom, v akom kvantovom stave sa systém nachádza v okamihu merania, čo vedie k určitej miere neurčitosti. Sú však prípady, v ktorých pozorovateľným niektorých stavoch možno priradiť definitívne hodnoty. Tieto stavy poznáme pod označením vlastné stavy pozorovateľných. Vlnové funkcie sa môžu v čase meniť. Časový vývoj takýchto funkcií je predpovedaný Schrödingerovou rovnicou. Existujú však aj také vlnové funkcie, ktorých pravdepodobnostné hustoty sú konštantné a teda nezávislé od času. V takýchto prípadoch hovoríme o stacionárnych stavoch. Mnohé systémy, ktoré sú v klasickej mechanike popisované dynamicky, v kvantovej mechanike popisujeme takýmito statickými stavmi. Príkladom môže byť klasický model atómu, v ktorom elektrón obieha okolo jadra. V kvantovej mechanike nemôžeme tvrdiť, že elektrón sa v atóme pohybuje: pravdepodobnosť toho, že sa nachádza na určitom mieste sa s časom nemení. Napríklad v stave s je elektrón popísaný sféricky symetrickou vlnovou funkciou obklopujúcou jadro (Obr. 1; iba stavy s najnižším momentom hybnosti označené ako s sú sféricky symetrické). Ako už bolo uvedené, časový vývoj vlnových funkcií je deterministický v tom zmysle, že ak poznáme vlnovú funkciu v čase , vieme predpovedať ako bude vlnová funkcia vyzerať v budúcnosti. V procese merania však dochádza ku kolapsu vlnovej funkcie; takúto zmenu vlnovej funkcie Schrödingerova rovnica nepopisuje. Matematika kvantovej teórie V matematicky rigoróznej formulácii kvantovej mechaniky vypracovanej Paulom Diracom a Johnom von Neumannom sú možné stavy kvantovo mechanického systému reprezentované jednotkovými vektormi (nazývané aj stavové vektory ) v komplexnom separabilnom Hilbertovom priestore (nazývanom stavový priestor alebo Hilbertov priestor prislúchajúci systému ), ktorý je dobre definovaný pre komplexné čísla s absolútnou hodnotou menšou alebo rovnou 1 (pre absolútnu hodnotu rovnú 1 ide o fázový faktor). Inými slovami, možné stavy sú body v projektivizácii Hilbertového priestoru, zvyčajne nazývanom komplexný projektívny priestor. Presný charakter daného Hilbertovho priestoru je však závislý od konkrétneho systému; napríklad, stavový priestor pre pozíciu a moment hybnosti je priestor funkcií s integrovateľnou druhou mocninou absolútnej hodnoty, stavový priestor pre spin protónu je len súčin dvoch komplexných rovín. Každá pozorovateľná veličina je reprezentovaná samoadjugovaným lineárnym operátorom na stavovom priestore. Každý vlastný stav pozorovateľnej veličiny zodpovedá vlastnému vektoru operátora a vlastné číslo prislúchajúce danému vlastnému vektoru zodpovedá hodnote pozorovateľnej veličiny v danom vlastnom stave. Ak je spektrum daného operátora diskrétne, pozorovateľná veličina môže nadobúdať iba tieto diskrétne hodnoty. Zmena kvantového stavu v čase je popísaná Schrödingerovou rovnicou, v ktorej Hamiltonov operátor (operátor zodpovedajúci totálnej energii systému) je zdrojom zmeny v čase. Skalárny súčin dvoch stavových vektorov je komplexné číslo známe ako amplitúda pravdepodobnosti. Počas merania je pravdepodobnosť zmeny stavu systému z počiatočného stavu do daného vlastného stavu daná štvorcom absolútnej hodnoty amplitúdy pravdepodobnosti medzi počiatočným a finálnymi stavmi. Možné výsledky merania sú vlastné vektory operátora, čo je dôvodom, prečo sa používajú hermitovské operátory, ktoré majú všetky vlastné čísla reálne. Rozdelenie pravdepodobnosti pre danú pozorovateľnú veličinu je možné nájsť pomocou spektrálneho rozkladu zodpovedajúceho operátora. Heisenbergov princíp neurčitosti je reprezentovaný tvrdením, že operátory zodpovedajúce určitým pozorovateľným veličinám nemusia komutovať. Schrödingerova rovnica pracuje s celou amplitúdou pravdepodobnosti, nie len s jej absolútnou hodnotou. Kým absolútna hodnota pravdepodobnostnej amplitúdy obsahuje informáciu o pravdepodobnostiach, jej fáza obsahuje informáciu o interferencii medzi kvantovými stavmi. Toto je zdrojom vlnového správania kvantových stavov. Analytické riešenia Schrödingerovej rovnice sú však známe len pre malý počet Hamiltonových operátorov. Najvýznamnejšie kvantovo mechanické systémy s analytickými riešeniami sú pravdepodobne kvantový harmonický oscilátor, potenciálová jama, ión molekuly vodíka a atóm vodíka. Analytické riešenie neexistuje ani pre atóm hélia, ktorý obsahuje len o jeden elektrón viac, než atóm vodíka. Existuje však rad techník na zisťovanie približných riešení. Napríklad, metóda známa ako teória perturbácií používa známe analytické riešenia pre jednoduchšie kvantovo mechanické modely na hľadanie riešení pre komplikovanejšie modely, ktoré sú k danému jednoduchšiemu modelu v istom vzťahu (napr. pridaním slabej potenciálnej energie). Druhou metódou je tzv. poloklasická rovnica pohybu, ktorú možno použiť na systémy, pre ktoré kvantová mechanika spôsobuje len malé odchýlky od klasického správania. Tieto odchýlky môžu byť vypočítané pomocou metód klasickej fyziky. Táto metóda je dôležitá pre kvantovú teóriu chaosu. Alternatívnou matematickou formuláciou kvantovej mechaniky je Feynmanova formulácia pomocou dráhových integrálov, v ktorej sa o kvantovo mechanickej amplitúde uvažuje ako o sume cez histórie medzi počiatočným a koncovým stavom. Toto je kvantovo mechanická analógia princípu najmenšieho účinku. Interakcia s ďalšími vedeckými teóriami Kvantová mechanika bola pôvodne formulovaná tak, aby korešpondovala s určitými modelmi nerelativistickej klasickej mechaniky. Napríklad, model kvantového harmonického oscilátora explicitne používa nerelativistickú formuláciu kinetickej energie a preto možno kvantový harmonický oscilátor považovať za analógiu klasického harmonického oscilátora. Prvé pokusy spojiť špeciálnu teóriu relativity s kvantovou mechanikou viedli k nahradeniu Schrödingerovej rovnice Kleinovou-Gordonovou rovnicou alebo Diracovou rovnicou. Tieto teórie boli úspešné tým, že vysvetlili veľa experimentálne získaných výsledkov. Mali však určité nedostatky, pretože nezahŕňali popis relativistického vytvorenia častice a jej anihilácie. Úplná relativistická kvantová teória vyžadovala sformulovanie kvantovej teórie poľa. Prvou kvantovou teóriou poľa je kvantová elektrodynamika, ktorá poskytuje úplný kvantový popis elektromagnetickej interakcie. K ďalšej kvantovej teórii poľa patrí kvantová chromodynamika. Popisuje interakcie medzi kvarkami a gluónmi, teda silnú jadrovú interakciu. Elektroslabá a elektromagnetická interakcia boli zjednotené do jednotnej kvantovej teórie poľa Abdusom Salamom, Sheldonom Glashowom a Stevenom Weinbergom. Za túto prácu dostali v roku 1979 Nobelovu cenu za fyziku. Ukázalo sa byť náročné sformulovať kvantové modely gravitácie. Poloklasické aproximácie sú úspešné a viedli k takým predpovediam ako je Hawkingovo žiarenie. Kompletná kvantová teória gravitácie je však zatiaľ brzdená nekompatibilitou všeobecnej teórie relativity s niektorými fundamentálnymi predpokladmi kvantovej teórie. Vyriešenie tohoto problému je predmetom aktívneho výskumu. Teória strún je jedným z kandidátov na teóriu kvantovej gravitácie.


Horizont udalostí

Context: Nad rámec všeobecnej teórie relativity Popis horizontov udalosti daný všeobecnou teóriou relativity je považovaný za neúplný. Ak by sme modelovali podmienky horizontu udalostí použitím komplexného pohľadu, zahŕňajúceho aj relativitu aj kvantovú mechaniku, horizont udalostí by mal mať iné vlastnosti ako ten, pri ktorom by sme použili len samotnú relativitu. V súčasnosti sa predpokladá, že horizonty udalostí majú primárny kvantový efekt a to teplotu, takže vysielajú žiarenie (pre čierne diery známe ako Hawkingovo žiarenie). Úplný popis horizontu udalostí vyžaduje prinajmenšom teóriu kvantovej gravitácie. Jedným z kandidátov je aj M-teória.


Kvantová mechanika

Context: Kvantová mechanika a klasická fyzika Predpovede kvantovej mechaniky majú vysokú mieru presnosti. Z toho podľa korešpondenčného princípu vyvodzujeme, že všetky objekty podliehajú zákonom kvantovej mechaniky. Zákony klasickej mechaniky sú len aproximáciou zákonov kvantovej mechaniky v prípadoch makrosystémov alebo veľkých kvantových čísel. Veľa makroskopických vlastností klasických systémov je priamym dôsledkom kvantového správania sa častíc. Tuhosť pevných látok a mechanické, termálne, chemické, optické a magnetické vlastnosti hmoty sú dôsledkom interakcií medzi elektrickými nábojmi správajúcimi sa podľa pravidiel kvantovej mechaniky. Exotické správanie sa hmoty opisované kvantovou mechanikou sa stáva zjavným pri extrémne malých objektoch. Klasická newtonovská fyzika je presnou v predpovedaní správania sa väčších objektov za predpokladu, že sa pohybujú rýchlosťou oveľa menšou ako je rýchlosť svetla.


Špeciálna teória relativity

Context: Postuláty špeciálnej teórie relativity Einsteinova zásluha je v tom, že sa dokázal správne zorientovať v zmätku viacerých protichodných poznatkov vtedajšej doby, a že fyziku (aplikovanú na inerciálne sústavy) postavil na dvoch základných postulátoch: Prvý postulát (Princíp relativity) – Všetky fyzikálne zákony musia byť vo všetkých inerciálnych sústavách invariantne vyjadrené. Druhý postulát (konštantná rýchlosť svetla c ) – Rýchlosť svetla vo vákuu je vo všetkých inerciálnych sústavách rovnaká; alebo rýchlosť svetla je rovnaká pre všetkých inerciálnych pozorovateľov, vo všetkých smeroch a nezávisí na rýchlosti objektu vyžarujúceho svetlo.


Úvod do kvantovej mechaniky

Context: Interpretácie Všetky relevantné fyzikálne merania, rovnice a prepoklady kvantovej mechaniky sú konzistentné a úroveň ich potvrdenia je veľmi vysoká. Napriek tomu otázka, čo tieto abstraktné modely hovoria o hlbšej povahe skutočného sveta, má niekoľko konkurenčných odpovedí.


Amplitúda pravdepodobnosti

Context: Amplitúda pravdepodobnosti a princíp superpozície Amplitúda pravdepodobnosti sa v kvantovej mechanike objavuje aj v inom kontexte, v súvislosti s princípom superpozície. Podľa neho sa kvantovomechanická sústava (napríklad elektrón v atóme) môže nachádzať v superpozícii dvoch alebo viacerých stavov. Ak uvažujeme superpozíciu stavov a , potom platí kde a sú nejaké (opäť komplexné) konštanty a tie nazývame amplitúdy pravdepodobnosti. Je to tak preto, lebo druhé mocniny ich absolútnych hodnôt majú opäť význam pravdepodobnosti. Napríklad teraz je pravdepodobnosť nájdenia sústavy v stave a je pravdepodobnosť nájdenia sústavy v stave . Keďže sme si povedali, že náš systém sa teraz nachádza v superpozícii stavov a , v žiadnom inom stave ho ani nájsť nemôžeme. Z toho vyplýva, že súčet oboch spomínaných pravdepodobností musí byť rovný jednej. Nakoniec teda zisťujeme, že čísla a nie sú úplne ľubovoľné, ale sú zviazané vzťahom (tzv. normovacou podmienkou) Toto je obdoba integrálnej normovacej podmienky platnej pre vlnovú funkciu chápanú ako .


Kvantová mechanika

Context: Filozofické dôsledky Kvantová mechanika a veľa jej neintuitívnych predpovedí už od svojho vzniku vyprovokovala veľa diskusií a rôznych interpretácií. Kodanská interpretácia je medzi fyzikmi široko akceptovaná. Probabilistická povaha kvantovej mechaniky podľa tejto interpretácie nie je len dočasná vlastnosť, ktorú by neskôr nahradila deterministická teória. Skôr ju treba chápať ako odmietnutie klasickej predstavy kauzality. Albert Einstein, ktorý patrí k zakladateľom kvantovej teórie, odmietal takúto stratu determinizmu. Predpokladal, že musia existovať skryté premenné, ktoré sme ešte neobjavili a preto je kvantová mechanika je nekompletná. Vyslovil niekoľko námietok voči takejto interpretácii, z ktorých najznámejšou je pravdepodobne Einsteinov-Podolského-Rosenov paradox (EPR paradox). John Bell ukázal, že EPR paradox vedie ku experimentálne overiteľným rozdielom medzi kvantovou mechanikou a lokálnymi realistickými teóriami. Experimenty, ktoré boli uskutočnené, potvrdili presnosť kvantovej mechaniky, čím dokázali, že fyzikálny svet nemôže byť popísaný lokálnymi realistickými teóriami. Bohrove-Einsteinove debaty predstavujú kritiku Kodanskej interpretácie z epistemologického hľadiska. Everettova interpretácia mnohých svetov formulovaná v roku 1956 tvrdí, že všetky možné stavy popísané kvantovou teóriou sa súčasne uskutočňujú v multivesmíre, ktorý pozostáva hlavne z nezávislých paralelných vesmírov. Toto tvrdenie sa nezakladá na postulácii nového axiómu v rámci kvantovej mechaniky, ale na odstránení axiómu tzv. kolapsu vlnového balíčka.


Úvod do kvantovej mechaniky

Context: Kvantová teória polí (QFT) Myšlienka kvantovej teórie vznikla v 20tych rokoch 19. storočia, keď sa britský fyzik Paul Dirac pokúšal o kvantifikáciu elektromagnetického poľa. Pole vo fyzike predstavuje oblasť alebo priestor, v ktorom daný efekt (napr. magnetizmus) existuje. Ďalšie sily vytvárajúce polia sú gravitácia a statická elektrina. Fyzik Richard Hammand v roku 2008 napísal: Niekedy rozlišujeme medzi kvantovou mechanikou a QFT. Kvantová mechanika predstavuje systém v ktorom je pevný/daný počet častíc a pole (ako EM pole) predstavuje klasickú súvislú entitu. QFT pridáva možnosť vzniku a zániku častíc. A dodal, že kvantová mechanika sa často používa na označenie celkového kvantového pohľadu. V roku 1931 Dirac predpokladal existenciu častíc známych dnes ako anti-hmota. V roku 1933 ocenili Diraca, spoločne so Schrodingerom, Nobelovou cenou za objav nových produktívnych foriem atómovej teórie.


Teória relativity

Context: Pozri aj Podrobné spracovanie sa nachádza v článkoch: všeobecná teória relativity špeciálna teória relativity


Konečný osud vesmíru

Context: Vznikajúci vedecký základ Teória Alexander Friedmann Teoretický vedecký výskum konečného osudu vesmíru umožnila v roku 1916 Einsteinova teória všeobecnej relativity. Všeobecná relativita sa dá využiť na opis vesmíru v najväčšej možnej mierke. Existuje mnoho riešení rovníc všeobecnej relativity a každé riešenie predstavuje možný osud vesmíru. Alex Friedman navrhol, v roku 1922, množstvo riešení a rovnako v roku 1927 aj Georges Lemaitre. V niektorých z nich sa vesmír rozpínal z počiatočnej singularity, čo v podstate predstavuje Veľký tresk. Pozorovanie Edwin Hubble publikoval v roku 1931 svoj záver, založený na pozorovaniach Cefeíd, premenných hviezd vo vzdialenej galaxii, že vesmír sa rozpína. Odvtedy sa začiatok vesmíru a jeho možný koniec považujú za predmet vedeckého výskumu. Teórie Veľkého tresku a ustáleného stavu Georges Lemaître vytvoril v roku 1927 teóriu, neskôr nazývanú teória Veľkého tresku. V roku 1948 vytvoril Fred Hoyle inú teóriu, teóriu ustáleného stavu, v ktorej vesmír pokračoval v rozpínaní, ale štatistický zostal rovnaký, pretože neustále vznikala nová hmota. Tieto dve teórie medzi sebou súperili až do roku 1965, kedy Arno Penzias a Robert Wilson objavili žiarenie kozmického mikrovlnného pozadia, čo bolo priamym dôsledkom teórie Veľkého tresku a teória ustáleného stavu to nezahŕňala. Následkom tohoto objavu sa teória Veľkého tresku rýchlo stala väčšinovou teóriou o vzniku vesmíru. Kozmologická konštanta V čase keď Einstein vytvoril všeobecnú relativitu, tak vedci verili v statický vesmír. Keď Einstein zistil, že jeho rovnice sa dajú ľahko vyriešiť spôsobom, ktorý predpokladal rozpínajúci sa alebo sťahujúci sa vesmír, tak pridal do svojich rovníc kozmologickú konštantu. Kozmologická konštanta v podstate predstavuje konštantnú hustotu energie, na ktorú expanzia alebo kontrakcia nemali vplyv. Jej úlohou bolo vyrovnávanie gravitácie vo vesmíre a tým by zabezpečila statický vesmír. Po Hubblovom objave rozpínania vesmíru Einstein napísal, že kozmologická konštanta bola "najväčší omyl môjho života". Parameter hustoty Dôležitý parameter teórie osudu vesmíru je parameter hustoty, omega (Ω), definovaný ako podiel priemernej hustoty hmoty vo vesmíre a kritickej hodnoty tej hustoty. Tento parameter určuje tvar vesmíru. Podľa toho či je Ω rovná, menšia alebo väčšia ako 1 je vesmír plochý, otvorený alebo zatvorený. Tieto tri názvy popisujú celkovú geometriu vesmíru a nie miestne zakrivenie časopriestoru zhlukmi hmoty. Ak je pôvodný vesmír tvorený nereagujúcou hmotou, tak každej z týchto geometrií zodpovedá iný osud. Preto sa kozmológovia zamerali na určenie osudu vesmíru pomocou meraní Ω. Odpudivá sila Pozorovania supernov vo vzdialených galaxiách od roku 1998 sú v súlade z s vesmírom, ktorého rozpínanie zrýchľuje. Následne kozmologické teórie navrhnuté, tak aby povoľovali toto zrýchľovanie, takmer vždy používajú tmavú energiu, ktorá vo svojej najjednoduchšej forme predstavuje pozitívnu kozmologickú konštantu. Vo všeobecnosti sa termínom tmavá energia označujú hocijaké hypotetické polia s negatívnym tlakom a ich hustota sa zvyčajne mení s postupom rozpínania.


Teória relativity

Context: Introduction Pojem Teória relativity Alberta Einsteina zahŕňa dvojicu fyzikálnych teórií: špeciálna teória relativity a všeobecná teória relativity. Tieto teórie boli zostavené, aby vysvetlili fakt, že elektromagnetické vlny nepodliehajú Newtonovským pohybovým zákonom. Bolo dokázané, že sa pohybujú konštantnou rýchlosťou, nezávisle od pohybu pozorovateľa. Základnou myšlienkou je, že dvaja pozorovatelia, ktorí sú vo vzájomnom pohybe, odmerajú odlišné časové a priestorové intervaly tých istých udalostí, ale fyzikálna podstata pozorovaného javu bude pre oboch rovnaká.


Špeciálna teória relativity

Context: Motivácia pre špeciálnu teóriu relativity Princíp relativity zaviedol už Galileo Galilei. Prekonal starý absolutistický pohľad Aristotela a zastával názor, že pohyb, alebo minimálne rovnomerný priamočiary pohyb, má zmysel iba relatívne (pomerne) k niečomu inému. Ďalej tvrdil, že neexistuje absolútne referenčné teleso, oproti ktorému by všetky ostatné veci mohli byť merané. Galileo zaviedol aj sadu transformácií nazývaných Galileove transformácie, ktoré sa používajú dodnes a definoval 5 pohybových zákonov. Keď Newton konštruoval svoju mechaniku, prevzal Galileiho princíp relativity a zredukoval počet základných pohybových zákonov na tri. Hoci sa zdalo, že Newtonova klasická mechanika funguje pre všetky javy zahrňujúce pevné telesá, svetlo bolo stále problematické. Newton veril, že svetlo má časticovú povahu, neskôr sa však zistilo, že model svetla ako priečneho vlnenia vysvetľuje jeho vlastnosti omnoho lepšie. Mechanické vlnenie sa šíri v médiu, a to isté bolo predpokladané pre svetlo. Toto hypotetické médium bolo pomenované „svetlonosný éter“. Zdalo sa, že mal mať niektoré nezlučiteľné vlastnosti, ako napríklad byť extrémne tuhý s ohľadom na vysokú rýchlosť svetla, na druhej strane takmer nehmotný, aby nespomaľoval Zem pri jej pohybe v ňom. Predstava éteru vzkriesila myšlienku absolútnej vzťažnej sústavy, ktorou by bola tá, ktorá je v vzhľadom na éter v pokoji. Na začiatku 19. storočia začali byť svetlo, elektrina a magnetizmus považované za rôzne aspekty elektromagnetického poľa. Maxwellove rovnice ukazovali, že elektromagnetické žiarenie vysielané urýchľovaným elektrickým nábojom sa vždy šíri rýchlosťou svetla. Tieto rovnice boli založené na myšlienke existencie éteru, v ktorom sa rýchlosť žiarenia nemení v závislosti na rýchlosti pohybu zdroja. Tieto vlastnosti sú analogické klasickému mechanickému vlneniu. Naproti tomu by sa mala v závislosti na rýchlosti pozorovateľa, meniť rýchlosť žiarenia. Fyzici sa pokúsili využiť túto myšlienku na zmeranie rýchlosti Zeme vo vzťahu k éteru. Najznámejší z týchto pokusov bol Michelson-Morleyho experiment. Pretože tieto pokusy boli neúspešné, vyšlo najavo, že rýchlosť svetla sa nemení s rýchlosťou pozorovateľa, a pretože – podľa Maxwellových rovníc – sa nemení ani s meniacou sa rýchlosťou zdroja, musí byť nemenná (invariantná) pre všetkých pozorovateľov. Ešte pred teóriou relativity si Hendrik Lorentz a iní všimli, že elektromagnetické sily sa líšia v závislosti od umiestnenia pozorovateľa. Napríklad jeden pozorovateľ nemusel pozorovať žiadne magnetické pole v určitej oblasti, zatiaľ čo iný, pohybujúci sa smerom k prvému áno. Lorentz navrhol teóriu éteru, v ktorej objekty a pozorovatelia pohybujúci sa vzhľadom na nehybný éter podliehajú fyzickému skracovaniu (Lorentz-Fitzgeraldova kontrakcia). Ukázalo sa, že táto teória by bola v úplne zhode s výsledkami experimentov, ak by podliehal zmene navyše aj čas (dilatácia času). Zdalo sa, že jeho teória umožňuje zladiť teóriu elektromagnetického poľa a klasickú Newtonovu fyziku nahradením Galileiho transformácie. Pri práci s rýchlosťami omnoho menšími ako je rýchlosť svetla bolo možné Lorentzove transformácie zanedbať a výsledné zákony zjednodušiť do Galileiho transformácie. Lorentz navrhol platnosť tejto teórie pre všetky sily, vtedy si však neuvedomil celú silu jeho teórie. Táto teória, dnes nazývaná Lorentzova teória éteru, bola kritizovaná dokonca i Lorentzom samotným, pre jej zrejmú ad hoc podstatu. Zatiaľ čo Lorentz navrhol rovnice Lorentzovej transformácie, Einsteinovým prínosom bolo vysvetlenie a odvodenie týchto rovníc zo základnejších princípov a bez predpokladu existencie éteru. Einstein chcel zistiť, čo je nemenné (invariantné) pre všetkých pozorovateľov. V špeciálnej teórii relativity sa zdanlivo zložité Lorentzove a Fitzgeraldove transformácie jasne odvodzujú z jednoduchej geometrie a Pytagorovej vety. Pôvodný názov teórie bol „O elektrodynamike pohybujúcich sa telies“ (v nemeckom origináli – „ Zur Elektrodynamik bewegter Körper “). Bol to Max Planck, kto odporučil termín „relativita“, ktorý zdôrazňuje predstavu transformácie zákonov fyziky medzi pozorovateľmi relatívne sa pohybujúcimi jeden k druhému. Špeciálna teória relativity sa obvykle zaoberá chovaním objektov a pozorovateľov, ktorí zostávajú v pokoji alebo sa pohybujú konštantnou rýchlosťou. V tomto prípade hovoríme, že pozorovateľ je v inerciálnej vzťažnej sústave. Umiestnenie a časy udalostí zaznamenané pozorovateľmi v rôznych inerciálnych vzťažných sústavách je možné porovnať pomocou rovníc Lorentzovej transformácie. O špeciálnej teórii relativity (ďalej ŠTR) sa často nesprávne uvádza, že nemôže byť použitá na objekty a pozorovateľov, ktorých pohyb nie je rovnomerný ale zrýchlený (neinerciálne vzťažné sústavy). Dokazuje to napríklad problém „relativistickej rakety“, kde ŠTR správne predpovedá chovanie zrýchľovaných telies (tiel) v prítomnosti konštantného alebo nulového gravitačného poľa alebo tých v rotujúcej vzťažnej sústave. Táto teória iba nie je schopná opísať presne pohyb v gravitačných poliach, pri ktorom sa teleso dostáva do miest s rôznym gravitačným potenciálom.


Hmota (fyzika)

Context: Vzťah k energii Podľa všeobecnej teórie relativity nie je žiadny rozdiel medzi hmotou a energiou, pretože hmota sa môže zmeniť na energiu a naopak.


Časopriestor

Context: Pozri aj  Teória relativity


Všeobecná teória relativity

Context: Introduction  Všeobecná teória relativity je teória o priestore, čase a gravitácii, ktorú sformuloval Albert Einstein v rokoch 1911 až 1916 (zverejnená bola v roku 1916). Opisuje vzájomné pôsobenie (interakciu) priestoru a času na jednej strane a hmoty (vrátane polí) na strane druhej. Jej hlavná výpoveď je, že gravitácia vlastne nie je nič iné ako geometrický jav v zakrivenom štvorrozmernom časopriestore, presnejšie: Hmotné telesá sú zdrojom gravitačného poľa, ktoré určuje metriku (vlastnosti) časopriestoru v danej oblasti, ktorá zas naopak spätne ovplyvňuje stav a pohyb telies v danej oblasti. Niektoré vlastnosti: Teória aplikuje princíp relativity na oblasti, v ktorých má rozhodujúcu úlohu gravitácia. Jej základom je princíp ekvivalencie. Všeobecná teória relativity je rozšírením špeciálnej teórie relativity a pre dostatočne malé oblasti časopriestoru sa s ňou stáva identickou. V porovnaní so špeciálnou teóriou relativity je pre laika oveľa ťažšie zrozumiteľná, existuje však pre ňu dostatočné množstvo experimentálnych dôkazov.


Kvantová mechanika

Context: Analytické riešenia Schrödingerovej rovnice sú však známe len pre malý počet Hamiltonových operátorov. Najvýznamnejšie kvantovo mechanické systémy s analytickými riešeniami sú pravdepodobne kvantový harmonický oscilátor, potenciálová jama, ión molekuly vodíka a atóm vodíka. Analytické riešenie neexistuje ani pre atóm hélia, ktorý obsahuje len o jeden elektrón viac, než atóm vodíka. Existuje však rad techník na zisťovanie približných riešení.  Napríklad, metóda známa ako teória perturbácií používa známe analytické riešenia pre jednoduchšie kvantovo mechanické modely na hľadanie riešení pre komplikovanejšie modely, ktoré sú k danému jednoduchšiemu modelu v istom vzťahu (napr. pridaním slabej potenciálnej energie). Druhou metódou je tzv. poloklasická rovnica pohybu, ktorú možno použiť na systémy, pre ktoré kvantová mechanika spôsobuje len malé odchýlky od klasického správania. Tieto odchýlky môžu byť vypočítané pomocou metód klasickej fyziky. Táto metóda je dôležitá pre kvantovú teóriu chaosu.


Kmitanie

Context: Tlmené kmity Tlmené kmity v prípade telesa na pružine Rovnice tlmených kmitov V reálnom svete vždy existuje trenie a rôzne iné odporové sily, ktoré spôsobujú, že oscilujúci systém postupne stráca energiu a jeho amplitúda sa s časom zmenšuje. Akokoľvek by sme sa snažili zamedzovať týmto nepriaznivým vplyvom, obmedzuje nás druhý termodynamický zákon, podľa ktorého sa mechanická energia postupne premieňa na vnútornú tepelnú energiu. Závislosť odporových síl od výchylky a jej časovej derivácie môže byť vo všeobecnosti veľmi zložitá. V najjednoduchšom modeli je odporová sila priamo úmerná prvej časovej derivácii výchylky a pôsobí proti narastaniu výchylky. V prípade telesa na obrázku vpravo odporová sila vzduchu pôsobí vždy proti smeru pohybu tohto telesa. V spomínanom ideálnom prípade možno zapísať pre časový vývoj výchylky nasledovnú diferenciálnu rovnicu: : kde , a by sme získali analýzou síl pôsobiacich na systém. Ak obe strany rovnice vydelíme , dostaneme : Aby sa rovnica zjednodušila, zaveďme substitúcie : : Prvý parameter sa nazýva vlastná uhlová frekvencia a určuje uhlovú frekvenciu v prípade, keby neexistovali žiadne tlmiace vplyvy. Druhý parameter je tlmenie. Tlmenie je bezrozmerná fyzikálna veličina. Diferenciálna rovnica teraz nadobudla tvar : Táto diferenciálna rovnica sa väčšinou rieši s predpokladom, že hľadané riešenie má tvar : kde je vo všeobecnosti komplexné číslo. Tento predpoklad nie je len tipom, ale vychádza z poznatku, že deriváciou exponenciálnej funkcie je opäť funkcia exponenciálna funkcia a v našej rovnice sa súčet jednotlivých derivácií musí rovnať nule. Po dosadení a vydelení členom dostávame jednoduchú rovnicu : To je jednoduchá kvadratická rovnica s dvoma riešeniami : Správanie systému pri tlmených kmitoch V závilosti na veľkosti tlmenia možno rozlíšiť 3 situácie opísané v tabuľke Tlmenie Hodnota Opis správania Ilustračný diagram je komplexné číslo Systém bude oscilovať okolo rovnovážnej polohy, no amplitúda bude s časom klesať. Pre uhlovú frekvenciu kmitov platí vzťah: Súbor:Damped oscillation graph.svg Kritické tlmenie Priebeh oscilácií je opísaný rovnicou Súbor:RLC-serial-Critical Damping.PNG je reálne číslo Komplikovaný priebeh, ide o veľmi veľké tlmenie a oscilácie preto nemožno pozorovať Súbor:RLC-serial-Over Damping.PNG