Dejiny Paraguaja

Context: Vláda strany Colorado (1886 – 1904) Súbor:Patricio_escobarpy.jpg|náhľad|Patricio Escobar bol prezidentom v rokoch 1886 – 1890, no vplyv na chod krajiny si udržal aj v ďalších rokoch. Patricio Escobar sa úradu ujal 25. novembra 1886. Umožnil vytvorenie dvoch hlavných strán, ktoré v budúcnosti určovali politický vývoj štátu. Už v roku 1887 vznikla Liberálna strana (Partido Liberal), ktorá združovala hlavné opozičné sily. Jej farbou sa stala modrá, čo dalo názov aj jej členom, ktorí sa nazývali azules, teda modrí. Súčasne bola strana nazývaná tiež Modrá strana, teda Partido Azul. O pár mesiacov neskôr založil prezident Escobar a jeho podporovatelia konkurenčnú stranu Národná republikánska asociácia (Asociación Nacional Republicana). Táto si za svoju farbu zvolila červenú a tak dostala aj svoj názov, ktorý sa postupne stal jej hlavným pomenovaním, teda strana Colorado, čiže Červená strana. Do jej čela sa však nepostavil prezident Escobar, ale bývalý prezident Caballero. V tomto období sa začala Bolívia usilovať o získanie prístupu k rieke Paraguay, kde chcela vybudovať prístav. Prišla totiž vo vojne s Čile o prístup k moru a práve takto si chcela svoju stratu kompenzovať. Ale z tohto dôvodu musela Bolívia začať prístav budovať na území zvanom Chaco. Predstavitelia vlády Paraguaja niekoľkokrát uzatvorili s Bolíviou zmluvy, kde sa upravovalo užívanie Chaca aj Bolíviou, ale žiadna zmluva nebola ratifikovaná paraguajským kongresom. V roku 1890 bol zvolený nový prezident, ktorým sa stal kandidát strany Colorado Juan Gualberto González. Jeho vláda bola poznačená vážnymi ekonomickými problémami Argentíny, ktoré sa presunuli aj do Paraguaja. Ďalším problémom sa ukázala rivalita s Liberálnou stranou. Na jej členov zaútočili ozbrojenci zo strany Colorado, pričom konflikt prerástol až do pokusu o prevrat v roku 1891. Vláda následne vyhlásila výnimočný stav, uväznila niekoľkých predstaviteľov Liberálnej strany, zvyšným sa podarilo utiecť do zahraničia. V roku 1894 sa mali uskutočniť nové voľby. Prezident však za nového prezidenta presadzoval svojho favorita Josého Segunda Decouda. S tým však nesúhlasili vplyvní členovia strany Colorado vrátane bývalých prezidentov Caballera a Escobara. Nespokojenci našli podporu v Brazílii, aby tak zabránili prípravnému zásahu Argentíny. Brazília poskytla potrebné financie a logistickú podporu vzbúrencom, ktorí zatkli a uväznili prezidenta Gonzáleza. Posledný polrok jeho funkčného obdobia vládol podľa pokynov vzbúrencov viceprezident Marcos Morínigo. V tejto situácii sa predsa len konali v roku 1894 nové voľby prezidenta, v ktorých bol zvolený jeden zo vzbúrencov Juan Bautista Egusquiza. Aj nový prezident musel čeliť pokračujúcim ekonomickým problémom. Postavenie zamestnancov sa neustále zhoršovalo, čo spôsobovalo problémy, keďže v krajine sa začali šíriť protesty a stávky. Túto situáciu začali využívať radikálne skupiny, predovšetkým anarchisti a komunisti. Títo začali vo väčšej miere šíriť svoje myšlienky a vplyv. Ľavicové myšlienky šírila dokonca aj katolícka cirkev, ktorá volala po návrate k pôvodným paraguajským tradíciám. Aby prezident upokojil situáciu a znížil vplyv radikálov, umožnil členom Liberálnej strany návrat do krajiny a súčasne do politického života. Liberálna strana sa v tej dobe rozdelila na dve skupiny, pričom jedna súhlasila s návratom a druhá nie. Bautistovi Egusquizovi sa nakoniec podarilo zlepšiť ekonomickú situáciu, predovšetkým vďaka zvýšeniu poľnohospodárskej produkcie. V roku 1898 sa uskutočnili nové voľby. Tie vyhral ďalší člen strany Colorado Emilio Aceval. Liberálna strana začala v tomto období zvyšovať svoju aktivitu. Podporu našla v Argentíne, ktorá cez Liberálnu stranu chcela získať vplyv v Paraguaji na úkor Brazílie, ktorá podporovala stranu Colorado. Liberáli požadovali modernizáciu krajiny podľa vzoru Argentíny. Vláda však skutočne k modernizácii pristupovala. Argentínčania však šírili svoj vplyv aj exportom vlastného kapitálu. Obyvatelia napriek tomu nepovažovali modernizáciu a postupné zlepšovanie ekonomiky za dostatočne, čo sa prejavilo v začiatku veľkého odchodu obyvateľov Paraguaja do susedných štátov, hlavne do Argentíny. Je fakt, že podmienky chudoby, roľníkov a robotníkov v Paraguaji boli katastrofálne, takže emigrácia bola často jediným východiskom. Krajinu tak v priebehu necelých desiatich rokov opustila až tretina obyvateľov. Vzostup Liberálnej strany spôsobil nové konflikty vnútri strany Colorado, kedy niektorí členovia nesúhlasili s tolerantným prístupom vlády k liberálom. Na čele nespokojencov stáli znova bývalí prezidenti Caballero a Escobar. 9. januára 1902 pristúpili opäť k vykonanie prevratu a uväznili prezidenta Acevala. Na prevrat reagovala násilne aj druhá časť strany Colorado, ktorej prívrženci zavraždili kandidáta na prezidenta, ktorého navrhol Caballero. Vzbúrenci rozhodli, že do konca funkčného obdobia prezidenta Acevala dovládne viceprezident Andrés Héctor Carvallo. V novembri 1902 sa uskutočnili nové voľby. Prezidentom sa stal ďalší člen strany Colorado Juan Antonio Escurra. Tento pristúpil k okamžitým ekonomickým opatreniam, ktoré však boli veľmi tvrdé a negatívne vplývali hlavne na obchod. To vyvolalo negatívne reakcie obchodníkov. Prezident následne pristúpil k tlačeniu nových peňazí, čo spôsobilo infláciu. Keďže peniaze strácali hodnotu, protestovať začali robotníci, ktorých mzda prestala mať hodnotu. Proti prezidentovi sa tak postavila zjednotená Liberálna strana, obchodníci, statkári, robotníci a poľnohospodári. Strana Colorado však zostávala rozdelená, takže prezident rýchlo strácal podporu. V auguste 1904 začalo v krajine povstanie proti prezidentovi. Toto trvalo štyri mesiace, počas ktorých sa udialo niekoľko ozbrojených stretov medzi vládnou armádou a vzbúrencami z Liberálnej strany. Vnútorný konflikt bol ukončený v decembri 1904, kedy bola uzatvorená dohoda, ktorú pomohli vyjednať Argentína a Brazília. Na základe tejto dohody odstúpil prezident Escurra 19. decembra 1904 z funkcie. Za nového dočasného prezidenta bol vybraný člen Liberálnej strany Juan Bautista Gaona, čim sa skončila vláda strany Colorado.


Vyhlásenie republiky v Brazílii

Context: Vojenský prevrat 15. novembra 1889 Maršal Deodoro da Fonseca V Riu republikáni trvali na tom, aby monarchista Deodoro da Fonseca, viedol revolučné hnutie, ktoré by nahradilo monarchiu republikou. Po dlhom naliehaní súhlasil. Podľa historických údajov 15. novembra 1889, maršal Deodoro s vojakmi v uliciach mali v úmysle zvrhnúť len vtedajšieho ministerského predsedu (premiéra), Afonsa Celsa. Pokus o vraždu baróna z Ladária, vtedajšieho ministra námorníctva Presvedčený, že ho cisárska vláda zatkne, 15. novembra za úsvitu opustil Deodoro svoju rezidenciu, prešiel cez park Campo de Santana, kde sa stretol s vojakmi. Maršál nasadol na koňa a podľa svedectva si sňal klobúk a vyhlásil: „Nech žije republika!“ Demonštrácia pokračovala prehliadkou vojsk na ulici Direita až po cisársky palác. Prvá strana Diária Popular zo 16. novembra 1889, oznamujúceho vyhlásenie republiky. Národný archív Brazílie. Sprisahanci zosadili vládu a zatkli svojho premiéra akurát keď v cisárskom paláci vysvetľoval generálovi Floriana Peixota, že nasadené jednotky vzburu potlačia. Floriano Peixoto, hlásiaci sa k republikánskemu hnutiu, následne odsúdil šéfa vlády do väzenia. 15. novembra popoludní bola na radnici v Riu de Janeiro slávnostne vyhlásená republika. Pedro II., ktorý bol akurát v Petrópolise, sa vrátil do Ria. Cisár si myslel, že cieľom revolucionárov bolo len nahradiť Celsovu vládu a preto sa pokúsil zorganizovať ďalší ministerský kabinet pod vedením radcu Josého Antônia Saraivu. Keď sa cisár dozvedel o prevrate, bol rozčarovaný, ale rozhodol sa neklásť odpor. Nasledujúci deň bola brazílska cisárska rodina vyhnaná do Európy, návrat do Brazílie jej povolil až v roku 1920 prezident Epitácio Pessoa.


Dejiny Argentíny

Context: Štátny prevrat v roku 1943 a ďalšia vojenská vláda Súbor:Rawson_y_Ramirez_en_Casa_Rosada_-Asumen-4JUN43-HIA-T8-15.jpg|náhľad|vpravo|Generáli Arturo Rawson a Pedro Pablo Ramírez oznamujú obyvateľom Buenos Aires uskutočnenie štátneho prevratu (4. jún 1943). 4. júna 1943 vykonala armáda štátny prevrat, ktorý ukončil vládu prezidenta Castilla a konzervatívcov. Tento krok armády uvítala väčšina obyvateľstva, keďže toto verilo, že iba vojaci zaistia poriadok a stabilitu. Generáli sa zas domnievali, že predlžovanie zlej situácie a ďalšie volebné podvody iba prehĺbia krízu. Prevrat podporila radikálna strana, ale i Spojenci, predovšetkým USA. Ale členovia prevratu sa opäť delili na umiernených a radikálnych. Umiernení sa chceli pripojiť k spojencom a prerušiť styky s Osou, kým radikáli chceli pokračovať v tvrdej protiamerickej politike. Na čelo štátu sa dostal generál Arturo Rawson, ktorý mal americké korene. Tento však v čele štátu a samotného prevratu zostal iba tri dni a 7. júna 1943 bol nahradený generálom Pedrom Pablom Ramírezom. Ramírez patril k umiernenému krídlu a prisľúbil dokonca vypísanie nových prezidentských volieb. Spojené štáty nový vojenský režim bez problémov uznali za vládu Argentíny. Generál Ramírez však nakoniec nové voľby odmietol a dokonca aj zhoršil vzťahy s USA, keď odmietol prerušiť styky s Osou. Do popredia sa začalo dostávať radikálne krídlo armády, keď sa viceprezidentom a ministrom vojny stal generál Edelmiro Julián Farrell, jeden z najväčších extrémistov medzi generálmi. Konzervatívni generáli verili, že podpora nacistického Nemecka a jeho spojencov pomôže Argentíne, aby sa v budúcnosti zbavila závislosti na britskej obchodnej dominancií. Voči vojenskej vláde sa však čoskoro začala tvoriť silná opozícia zložená z rôznych politických strán a spoločenských tried. Obyvateľstvo požadovalo vypísanie volieb a zrušenie výnimočného stavu. Armáda pristúpila k zvýšeniu intenzity národného vyučovania na školách, k posilneniu vyučovaniu náboženstva (v snahe získať cirkev), došlo však aj k zrušeniu politických strán, cenzúre tlače, zákazu stávok a tvrdým represiám voči opozícii. Vojenská vláda následne začala rokovať s Nemeckom o dodávkach zbraní (keďže USA jej nechceli dodávať). To znamenalo stratu podpory aj posledných krajín, ktoré boli ochotné s Argentínou spolupracovať ako Spojené kráľovstvo. Spojenci pohrozili vojenskej vláde totálnym embargom na všetok tovar. Tomuto tlaku v januári 1944 vojenská vláda ustúpila a prerušila diplomatické styky s Nemeckom. To sa však nepáčilo konzervatívnemu krídlu armády, ktoré presadilo odvolanie Ramíreza z funkcie faktického prezidenta. Na čelo štátu sa tak 24. februára 1944 dostal zástanca tvrdej konzervatívnej línie generál írskeho pôvodu Edelmiro Julián Farrell. Pod jeho vedením sa začala veľká výstavba a budovanie rôznych stavebných projektov v Argentíne. Ale výdavky štátu na armádu boli obrovské, čo spôsobovalo problémy. V krajine začal vládnuť režim podobný tým v Nemecku, Taliansku či Španielsku, opozičné názory boli tvrdo potláčané. Do popredia sa začal dostávať ďalší vojak a chránenec prezidenta Farrella Juan Perón. Tento sa stal v roku 1944 viceprezidentom Argentíny. Ešte pred tým však absolvoval cestu po Taliansku a Španielsku, kde videl následky európskych konfliktov a občianskych vojen. Práve tomu chcel zabrániť v Argentíne. Vďaka svojmu vystupovaniu a rétorickým schopnostiam si veľmi skoro získal masovú ľudovú podporu. Zameral sa hlavne na robotníkov, lebo vedel, že tvoria podstatnú a dôležitú časť obyvateľstva, ktorej podporu potrebuje. Kvôli tomu začal presadzovať zvyšovanie platov a iné zvýhodnenia pracujúcich. Perón však využíval hlavne skutočnosť, že Argentíne sa napriek všetkému ekonomicky celkom darilo a mzdy sa dokonca prirodzene zvyšovali. Perón však zároveň presvedčil bohatú triedu a vlastníkov tovární, že zlepšením postavenia robotníkov ochráni ich majetky a záujmy pred hrozbou komunizmu. Ale stále sa našlo veľa ľudí, ktorí tieto Perónove snahy hodnotili ako ďalší prejav fašizmu vojenského režimu. Na začiatku roka 1945 urobili USA ústretový krok a zmiernili embargo voči Argentíne. To sa stretlo v krajine s veľmi pozitívnou odozvou a Argentína dokonca o pár mesiacov vyhlásila vojnu Nemecku a Japonsku. Spojené štáty ako odpoveď plne uznali vládu generálov. Ale po smrti amerického prezidenta Roosevelta v apríli 1945 sa prezidentom stal Harry Truman, ktorý pristúpil k personálnym zmenám na viacerých postoch vrátane veľvyslanca v Argentíne, ktorým sa stal v októbri 1945 zástanca tvrdej línie Spruille Braden. Ten začal hneď organizovať opozíciu voči vojenskému režimu v Argentíne, neskôr hlavne opozíciu voči Perónovi. V októbri 1945 založili Perónovi priaznivci novú Stranu práce (Partido Laborista). Táto však nemala iba podporu robotníkov a odborov, ale i časti radikálov, konzervatívcov a cirkvi. 8. októbra 1945 však Perónovi nepriatelia v armáde naliehali na prezidenta Farrella, aby Peróna odvolal, s čím Farrell pod nátlakom súhlasil a vyzval Peróna k rezignácii, čo Perón hneď na druhý deň urobil. Súčasne s podpisom demisie podpísal aj opatrenie zabezpečujúce zvýšenie platov pre všetkých obyvateľov Argentíny. Zároveň mal dovolené prehovoriť v rozhlase, čo bola veľká chyba jeho odporcov, lebo aj toto vystúpenie mu iba zvýšilo podporu. Následne musel Perón odísť do väzenia na ostrov Martín García. Perónovi protivníci však urobili ďalšie chyby, najprv zrušili niektoré z výhod, ktoré Perón podpísal pri svojom odchode a taktiež dovolili priateľke Peróna Eve Duarteovej, aby organizovala podporovateľov Peróna. Práve Evita, ako sa prezývalo Eve Duarteovej, nakoniec zorganizovala 17. októbra 1945 mohutný pochod robotníkov na Buenos Aires, ktorý sa nazýva Deň vernosti (Día de la lealtad). V súčasnosti však už historici spochybňujú účasť Evity na organizácii tohto protestu. Tohto sa zúčastnili státisíce ľudí, ktorí volali po prepustení Peróna z väzenia. Polícii velil priateľ Juana Peróna, a tak policajti nezasiahli voči demonštrantom, ktorí sa tak presunuli do centra mesta. Keďže aj vojaci odmietli strieľať do demonštrantov, prikázal prezident Farrell, aby bol Perón prevezený do Casa Rosada, čo je sídlo argentínskeho prezidenta, kde Perón triumfálne pred svojimi priaznivcami vystúpil s prejavom. Tu Perón ohlásil prechod z armády do civilného politického života. Proti silnému Perónovi sa však sformovala koalícia zložená zo všetkých jeho nepriateľov, ktorá sa nazvala Demokratická únia (Unión Democrática). Vo februári 1946 sa uskutočnili voľby, v ktorých Perón a jeho Strana práce vyhrali. Ľudia ho vtedy volili aj z protestu proti americkej antikampani vedenej veľvyslancom Bradenom, ktorú považovali za miešanie sa do vnútorných záležitostí Argentíny. Armáda ešte pred voľbami prisľúbila, že umožní víťazovi volieb prebrať vládu, čím skončilo obdobie vojenskej vlády, ktorá vzišla po prevrate z roku 1943.


Špinavá vojna

Context: Priebeh udalostí  Počiatky Bombardovanie Májového námestia 16. júna 1955 znamenalo začiatok konca vlády prezidenta Peróna. Tzv. špinavá vojna nezačala až s príchodom vojenskej chunty v roku 1976, začala skôr, no nedá sa s určitosťou stanoviť, kedy sa tak stalo. Prvé náznaky budúcich konfliktov nastali v roku 1955. 16. júna začala armáda bombardovať prezidentský palác v snahe zavraždiť prezidenta Juana Peróna. Nálet si vyžiadal 300 mŕtvych na Májovom námestí v Buenos Aires . Prezident však v úrade vydržal ešte niekoľko mesiacov až do septembra, kedy pod tlakom armády odstúpil a odišiel do exilu (tzv. Oslobodenecká revolúcia). Vládu prevzali generáli, ktorí sa pred tým pokúšali zavraždiť Peróna. Po prevzatí moci začala armáda s politickými represiami, zatkla viacerých predstaviteľov bývalej vlády. O krátky čas však moc prevzala radikálnejšia časť armády a tým začalo masové zatýkanie prívržencov Juana Peróna, súčasne bola zakázaná jeho politická strana. Na represie armády reagovali stúpenci Juana Peróna v armáde, ktorí sa pokúsil 7. júla 1956 o kontrarevolúciu. Tento pokus však armáda rýchlo potlačila. Následne spustila veľké čistky, pri ktorých boli bez súdu zavraždené desiatky ľudí. Ako následok boli vytvorené prvé ľavicové hnutia odporu proti armáde. Tým začali prvé konflikty, ktoré neskôr prerástli až do tzv. špinavej vojny. Veľký vplyv nie len na Argentínu, ale i Latinskú Ameriku mala kubánska revolúcia, kedy sa na Kube dostali k moci ľavicoví (komunistickí) povstalci. V roku 1958 dovolila armáda dostať sa k moci civilnému prezidentovi Arturovi Frondizimu. Avšak zlá ekonomická situácia v krajine a stále silný vplyv armády na vládu mal za následok štrajky. Následne v roku 1959 začali prvé bombové útoky zo strany ľavicových peronistov na armádne a policajné ciele. Ako odpoveď nechala vláda prezidenta Frondiziho armáde voľnú ruku pri odhaľovaní a trestaní páchateľov. V roku 1962 sa uskutočnili voľby, ktoré vyhrali v niektorých provinciách peronisti. Armáda ako odpoveď vyslala do daných provincii vojsko, aby prevzalo kontrolu. V roku 1963 bol unesený Felipe Vallese, ľavicový peronista a odborár. Tento je považovaný za prvého zo zmiznutých v Argentíne (v skutočnosti však niekoľko ľavicových politikov a odborárov zmizlo už pred tým). Súčasne začali argentínski dôstojníci navštevovať školu armády Spojených štátov nazvanú School of the Americas v Paname, kde USA školili dôstojníkov z Latinskej Ameriky v rôznych oblastiach, vrátane ideologických. Súbor:Cordobazo.jpg|náhľad|vpravo|Nepokoje známe ako cordobazo boli jedným z najväčších povstaní proti režimu generála Onganíu. V roku 1965 sa uskutočnili ďalšie voľby, kde boli znova peronisti úspešní. Vďaka tomu dokázali následne v parlamente účinne blokovať vládne návrhy. Súčasne prebiehali po celej krajine štrajky proti politike vlády. 28. júna 1966 tak znova zasiahla armáda a urobila vojenský prevrat nazvaný Argentínska revolúcia. Po prevrate nasledoval zákaz politických strán a perzekúcie ľavicovo zmýšľajúcich ľudí. Tieto kroky armády spolu so stále zlou ekonomickou situáciou v krajine vyvolali ďalšie protesty a štrajky. Armáda tieto tvrdo potlačila, pričom pri tom zabila viacerých demonštrantov. Ako reakcia na tento postup armády vzniklo postupne niekoľko masových protestov, ktoré prerástli do pouličných bojov. V meste Córdoba začalo povstanie cordobazo (koniec mája 1969) . Toto povstanie trvalo niekoľko dní až kým ho armáda veľmi tvrdo nepotlačila. V meste Corrientes protestovali študenti v rámci protestu correntinazo, aj toto povstanie bolo tvrdo potlačené . Represie armády sa ešte vystupňovali a na začiatku 70. rokov 20. storočia nasledovali povstania v ďalších mestách. V Rosariu povstanie rosariazo, v provincii Mendoza povstanie mendozazo, v meste San Miguel de Tucumán povstanie tucumanazo, v provincii Neuquén povstanie choconazo, provincii Río Negro povstanie rocazo, znova v meste Córdoba druhé povstanie zvané viborazo, v meste Trelew povstanie trelewazo. Tieto nepokoje si vyžiadali spolu veľa obetí na strane civilného obyvateľstva a stali sa súčasne dôvodom na vznik viacerých ľavicových teroristických a gerilových skupín. Z nich najväčšie boli Revolučné ozbrojené sily (Fuerzas Armadas Revolucionarias), v skratke FAR , Peronistické ozbrojené sily (Fuerzas Armadas Peronistas), v skratke FAP , Montoneros a Ľudová revolučná armáda (Ejército Revolucionario del Pueblo), v skratke ERP . Tieto skupiny začali postupne vo vysokej miere vykonávať bombové útoky na armádne a policajné ciele, súčasne začali unášať bohatých Argentínčanov a cudzincov na vysokých pozíciách v súkromnom sektore za výkupné. Taktiež tieto ľavicové skupiny zavraždili 7 významných predstaviteľov bývalých vojenských režimov a pravicových politických strán a ideológii. Z nich najznámejším prípadom sa stal únos a následná vražda (vykonaná členmi Montoneros) generála Pedra Eugenia Aramburua, ktorý bol v minulosti počas vojenskej diktatúry faktickým prezidentom Argentíny . V rokoch 1971 a 1972 zavraždili tieto ľavicové skupiny 95 policajtov a predstaviteľov armády. Armáda odpovedala znova represiami a v tomto období začali postupne miznúť prví ľavicovo zmýšľajúci ľudia. V roku 1972 sa armáde podarilo zadržať 16 ľavičiarov, ktorí sa pred tým pokúsili utiecť z väzenia. Medzi týmito však neboli iba teroristi, ale aj obyčajní ľavicoví aktivisti či členovia ľavicových politických organizácii. Všetkých následne vojaci prinútili, aby sa pokúsili znova o útek, pri ktorom ich následne zavraždili. Táto udalosť je známa ako Trelewský masaker. Boje medzi armádou a ľavicovými teroristami V roku 1975 sa Argentína rozdelila do piatich vojenských zón. Veľmi zlá ekonomická situácia v krajine a intenzívne konanie teroristických a gerilových skupín prinútili armádu, aby v roku 1972 dovolila najprv na krátky čas vrátiť sa Juanovi Perónovi z exilu a následne v roku 1973 dokonca povolila uskutočnenie slobodných volieb. V nich nemohol Perón ešte osobne kandidovať, ale prezidentom sa stal jeho spolupracovník Héctor José Cámpora . Následne sa v júni do krajiny triumfálne vrátil aj Juan Perón. Už na letisku ho vítalo pol milióna ľudí. Túto udalosť však poznačil útok pravicových peronistov, ktorí začali strieľať do čakajúceho davu, v ktorom stál aj samotný prezident Lastiri (ľavicový peronista). Pravicoví peronisti zastrelili minimálne 13 ľudí a stovky ďalších zranili. Táto udalosť dostala pomenovanie ezeizský masaker podľa názvu miestneho letiska . Samotnému Perónovi pod tlakom situácie v štáte nakoniec armáda povolila aj osobne kandidovať a tak sa na jeseň 1973 uskutočnili ďalšie voľby, v ktorých už Perón kandidoval a následne aj vyhral, stal sa tak opäť prezidentom. Už začiatok jeho vlády bol poznačený posledným masakrom, ktorý mal za následok prerušenie spolupráce medzi pravicovými a ľavicovými peronistickými skupinami. Na úspech Peróna vo voľbách reagovali aj ľavicové teroristické skupiny. Kým Montoneros vyhlásili, že svoje aktivity pozastavujú, Ľudová revolučná armáda zostala aktívna a chcela naďalej útočiť na svojich nepriateľov. Na zvolenie Peróna a súčasne nezastavenie aktivít niektorých ľavicových teroristických skupín reagovali niektorí čelní predstavitelia polície a armády. Títo sa spolu s niektorými čelnými pravicovými predstaviteľmi Perónovej strany v októbri 1973 rozhodli založiť vlastnú organizáciu, ktorá dostala pomenovanie Argentínska antikomunistická aliancia (Alianza Anticomunista Argentina), nazývaná tiež Triple A, alebo iba AAA. Túto však mal údajne tajne viesť pravicový peronista a súčasne Perónov minister sociálnych vecí José López Rega . Triple A sa zamerala na ľavicových teroristov a členov geríl, súčasne však na ľavicových peronistov a ľavičiarov všeobecne. V nasledujúcich dvoch rokoch zavraždila táto organizácia stovky ľudí, pričom často útočila na civilné ciele, kde bolo veľa obetí . Do súčasnosti sa presne nevie, aké poznatky o aktivite Triple A mal samotný Juan Perón. Rok 1973 bol poznačený pravicovými vojenskými prevratmi v susedných štátoch Uruguaj a Čile. Tieto udalosti sa preniesli aj do Argentíny, kde bol v roku 1974 spáchaný atentát na Carlosa Pratsa, ktorý pôsobil v bývalej ľavicovej čilskej vláde ako minister a súčasne bol bývalým veliteľom generálneho štábu čilskej armády . Už v januári 1974 zaútočila Ľudová revolučná armáda na vojenskú posádku v meste Azul . Na tento útok reagoval aj do vtedy skôr ľavicovejšie zameraný prezident Perón, ktorý nariadil tvrdé represie. Perón sa pod vplyvom útokov rôznych ľavicových skupín začal postupne stále viac prikláňať k pravicovému krídlu peronistov. Aktivitu začali zvyšovať aj pravicové teroristické skupiny na čele s Triple A, okrem bombových útokov sa zamerali aj na cielené vraždy politických oponentov. Postupne tak zavraždili desiatky ľavicových politikov, odborárov, či ľavicovo zmýšľajúcich členov katolíckej cirkvi . V auguste sa ľavicové skupiny pokúsili o ďalšie útoky na vojenské ciele. Najprv skupina zvaná Compañía del Monte, ktorá bola napojená na Ľudovú revolučnú armádu, chcela napadnúť vojenskú základňu v provincii San Fernando del Valle de Catamarca a súčasne iná ľavicová skupina chcela zaútočiť na vojenskú továreň v provincii Córdoba. Prvý útok však bol neúspešný, keď vojaci 16 útočníkov zajali a následne popravili . Ľudová revolučná armáda následne oznámila, že zabije 16 vojenských dôstojníkov ako odvetu. Do decembra bolo takto zavraždených 10 dôstojníkov. Odveta však bola zastavená, nakoľko pri prestrelke pri zabití posledného dôstojníka zahynula aj jeho malá dcéra, ktorá sa dostala do prestrelky. 1. júla 1974 zomrel prezident Juan Perón a novou prezidentkou sa stala jeho manželka a viceprezidentka María Estela Martínezová Perónová. Svoju činnosť následne obnovila aj skupina Montoneros, ktorá už na jeseň 1974 obnovila únosy bohatých Argentínčanov za výkupné. V roku 1975 počet vrážd klesol, no bezpečnostná situácia zostávala napriek tomu katastrofálna. Došlo k vražde amerického konzula Johna Patricka Egana, či niektorých vysokých vojenských dôstojníkov. Nasledovali odvetné vraždy ľavičiarov. V roku 1975 tak činnosťou armády zmizlo 359 ľudí. Ľudová revolučná armáda začala v hornatej provincii Tucumán povstanie. Toto bolo neskôr podporené aj posilami z Montoneros. Ľavicovým gerilovým skupinám sa tu dokonca podarilo zostreliť vládne armádne lietadlo. Ako odpoveď nariadila prezidentka Perónová začatie protiteroristickej operácie Nezávislosť, ktorá bola zameraná na provinciu Tucumán a jej vyčistenie od teroristických skupín. Vojsko bolo čoskoro úspešné, keď dokázalo zabiť väčšinu teroristov a ich sympatizantov v tejto provincii. Napriek tomu sa však teroristickú aktivitu v provincii Tucumán nepodarilo celkom zastaviť. Následne niekoľko stoviek členov Montoneros v rámci operácie Primicia zaútočilo na miestnu vojenskú základňu, obsadilo priľahlé letisko, zmocnilo sa zbraní a z miesta utieklo ukoristeným lietadlom Boeing 737 a pripravenými vozidlami. Armáda prišla o 43 vojakov, ktorých teroristi v boji zabili. Na konci roka 1975 zas stovky členov Ľudovej revolučnej armády zaútočili na vojenskú základňu v blízkosti Buenos Aires a obsadili štyri policajné stanice. Pri útoku teroristi zabili 7. vojakov a 3. policajtov. Pri prestrelke však zahynulo aj 20 civilistov. 30. decembra 1975 ľavicoví teroristi odpálili bombu vo vnútri generálneho štábu argentínskych ozbrojených síl, kde zranili 6 vojakov. Montoneros zas zaútočili v prístave na zakotvenú vojnovú loď argentínskeho námorníctva, ktorú na niekoľko rokov vyradili. Vláda začala vo väčšej miere na boj s ľavicovými teroristami využívať krajne pravicové polovojenské oddiely, ktoré dostali za úlohu zlikvidovať každú ideologickú hrozbu. Predovšetkým činnosť ľavicových teroristických skupín spôsobila v spoločnosti veľkú atmosféru strachu, ktorá viedla až ku generálnemu štrajku. Situácia v krajine sa dala v danej dobe označiť bez problémov za občiansku vojnu. Vláda tak prikročila k tvrdým opatreniam. Došlo k zatýkaniu odborárov či aktivistov. Armáda tak postupne získala stále väčšiu moc. Následne, keď prezidentka prestala pre chorobu svoj úrad fakticky vykonávať, tak armáda rozhodovala už prakticky sama podľa vlastného uváženia. Vojenský prevrat, koniec boja s teroristami a začiatok systematických represii Matky z Májového námestia začali s tichými protestami už počas vojenskej vlády. Jednalo sa o matky obetí režimu. Armáda prevzala de facto vládu už na začiatku roka 1976. Ľavicoví teroristi útočili vo veľkom aj na začiatku roka 1976. Keď zlá bezpečnostná situácia pokračovala, vyzvali traja najvyššie postavení predstavitelia ozbrojených síl prezidentku Perónovú, aby odstúpila. Táto to však odmietla. Už vo februári armáda v provincii Tucumán porazila teroristov z Montoneros. V marci zas Ľudová revolučná armáda zavraždila jedného z odborových vodcov. Na to už na druhý deň reagovala armáda, ktorá 24. marca 1976 vykonala štátny prevrat, keď zbavila prezidentku moci. Kroky armády podporovala v tej dobe veľká väčšina populácie Argentíny. K moci sa najprv dostal triumvirát zložený z Jorgeho Rafaela Videlu, Emilia Eduarda Masseru a Orlanda Ramóna Agostiho. Tento triumvirát vládol 5 dní, následne prebral vládu ako faktický prezident generál Videla. Ľavicoví teroristi sa v roku 1976 pokúsili spáchať atentát aj na generála Videlu, no boli neúspešní. Armáda ohlásila začiatok tzv. Národného reorganizačného procesu (Proceso de Reorganización Nacional). Okrem zákazu politických strán a peronistických hnutí sa armáda zamerala na boj proti ľavicovými teroristom. Hneď na začiatku vydala nová vojenská vláda varovanie pre všetkých obyvateľov Argentíny, aby striktne dodržiavala zákony a nariadenia vojska, pretože porušenia by si mohli vyžiadať zásah. Taktiež bola zavedená tzv. väzba na neurčito, ktorá hrozila aj za propagáciu opozičných hnutí. Každý, ktorý kritizoval kroky armády, mohol byť odsúdený až na 10 rokov odňatia slobody. Vláda zrušila tiež ústavné právo na opustenie krajiny. Všetky reštrikcie sa týkali osôb starších ako 16 rokov. Následne pristúpila armáda k praktickým krokom. Bola vytvorená tajná štruktúra, ktorú tvorili tzv. "pracovné skupiny". Tieto mali za úlohu výkon únosov a následných "zmiznutí" odporcov režimu, súčasne boli vytvorené tajné zadržiavacie centrá (armáda postupne vytvorila až 300 tajných väzníc), boli zostavené plány a mechanizmy na zabíjanie odporcov a následnú likvidáciu ich mŕtvol. Došlo tiež k vytvoreniu tajných pôrodníc, kde mali rodiť ženy z radov opozície, pričom týmto mali byť následne narodené deti odoberané. Armáda prinútila veľké spoločnosti, aby s ňou spolupracovali na tejto kampani v tom zmysle, aby v prípade potreby boli pripravené poprieť existenciu nejakej osoby, ktorá buď zmizla, alebo bola deportovaná z krajiny. Všetky tieto opatrenia boli formálne zamerané na potlačenie teroristickej hrozby . Útoky ľavicových skupín však pokračovali. Mediálne známym sa stal prípad, kedy 14 ročná dcéra jedného z generálov si k sebe domov pozvala prespať svoju rovnako starú priateľku. Tá si so sebou priniesla kufor s vecami, ktorý však uprostred noci vybuchol a zabil obe dievčatá, ako aj generála a jeho manželku. Toto však nebol ojedinelý prípad. Armáda začala byť postupne úspešná. Už v decembri 1976 stratili ľavicové teroristické skupiny spolu približne 4 000 členov, Montoneros dokonca až 80% svojich vodcov. Na strane vlády sa straty v rokoch 1975 a 1976 odhadovali na približne 293 vojakov a policajtov. Napriek stratám sa Montoneros pokúsili do apríla 1977 ešte o ďalšie tri atentáty na generála Videlu. Súčasne sa pokúsili spáchať atentát aj na admirála Masseru, keď umiestnili bombu na jeho jachtu, ktorá bola ťažko poškodená. Podarilo sa im však zavraždiť veliteľa argentínskej federálnej polície. Rovnako však zabili ľavicoví teroristi aj viacero vojakov a policajtov pri ďalších útokoch. V septembri 1976 dokonca prebiehali na predmestí Buenos Aires ťažké boje medzi armádou a Montoneros, pri ktorých obe strany používali ťažké zbrane. Napriek všetkému sa armáde do konca roka 1977 poradilo všetky ľavicové teroristické skupiny v podstate poraziť. Následne tieto prestali efektívne fungovať. Napriek tomu, že ak vôbec boli následne nejaké útoky ľavicových teroristov, tieto boli veľmi sporadické, pokračovala vláda v systematických represiách. Ich cieľom sa však stalo celé spektrum argentínskej populácie, vrátane niektorých cudzincov, ktorí sa v danom čase nachádzali v Argentíne. Armáda sa zamerala na odborárov, robotníkov, členov cirkvi (ktorí podporovali chudobných, alebo kritizovali armádu), ľudskoprávnych aktivistov, vedcov, lekárov, učiteľov, študentov a členov niektorých politických strán. Cieľom sa stali aj ľudia, ktorí poukazovali na korupciu, prípadne ľudia, o ktorých majetok mal niekto záujem. Keďže však už ľavicové teroristické skupiny prestali prakticky fungovať, ich reálni členovia boli buď zabití, uväznení alebo v emigrácii, nedá sa povedať, že armáda bojovala proti reálnej hrozbe. Metódy mučenia boli rôzne, zahŕňali elektrické šoky, tzv. waterboarding, pálenie cigaretami, sexuálne zneužívanie a znásilnenia, vytrhávanie zubov a nechtov, pálenie vriacou vodou, olejom alebo kyselinou a v niektorých prípadoch došlo tiež ku kastrácii obetí. V roku 1979 sa Montoneros pokúsilo o obnovenie činnosti. Armáda však rýchlo zabila stovku členov tejto skupiny. Následne sa do krajiny vrátila skupina členov Montoneros, ktorí boli pred tým trénovaní na Strednom východe, pretože lídri tejto skupiny verili, že nastal čas na revolúciu. Avšak niečo podobné bolo v tej dobe už úplne nereálne. Po neúspechu pokusu Montoneros o návrat pokračovala armáda vo svojom programe represii, no tieto už neboli až tak masové, ako pred tým (stále sa však jednalo o stovky obetí ročne). Na začiatku 80. rokov 20. storočia začala argentínska armáda trénovať gerilové skupiny zo Strednej Ameriky, ktoré mali bojovať proti tamojšej ľavici. Súčasne došlo tiež k zmenám vo vedení Argentíny, keď generála Videlu nahradil na poste prezidenta generál Roberto Eduardo Viola a toho o krátky čas nahradil na pár dní viceadmirál Carlos Lacoste a následne sa k moci dostal generál Leopoldo Galtieri. Po prehranej Falklandskej vojne už bola pozícia vojenskej chunty iba ťažko udržateľná bez začatia ešte väčších represii. V decembri 1983 sa tak prezidentom stal Raúl Alfonsín, ktorý bol demokratický zvolený. Koniec vlády vojenskej chunty je zároveň považovaný za koniec tzv. špinavej vojny, aj keď reálne ešte armáda vykonávala čiastočne niektoré represívne činy aj niekoľko mesiacov po návrate demokratickej vlády. Na vyšetrovanie zločinov vojska zriadil prezident špeciálnu komisiu nazvanú Národná komisia pre zmiznutie osôb (Comisión Nacional sobre la Desaparición de Personas), v skratke CONADEP. Táto komisia už o niekoľko mesiacov získala množstvo dôkazov o zločinoch režimu. Podľa zistení CONADEP bolo počas vojenskej vlády v Argentíne 300 koncentračných táborov a podobných väzenských zariadení, prvotné dôkazy dokladali spáchanie zločinu proti ľudskosti u viac ako 1 000 vojakov. Bolo tiež zistené, že medzi zavraždenými boli i osoby, ktoré nespáchali žiadny trestný čin, dokonca dochádzalo k vraždeniu aj tehotných žien. Komisia zistila, že niektoré osoby boli popravené preto, aby následne mohli vojaci vyrabovať ich majetok. Bolo tiež doložené, že niekoľko tisíc obetí bolo vyhodených z lietadiel nad oceánom. V roku 1985 začal tzv. proces s chuntou, teda s čelnými predstaviteľmi vojenského režimu v Argentíne.


Juan Vicente Gómez

Context: Introduction  Juan Vicente Gómez ( 24. júl 1857 - † 17. december 1935) venezuelský politik, prezident a vojenský generál. Čistokrvný Indián z And. V roku 1899 vstúpil do armády a v roku 1908 sa presadil ako veliteľ. S pomocou armády sa v roku 1908 stal prezidentom; 27 rokov vládol ako absolútny diktátor. Vďaka rope priviedol do krajiny zahraničné investície, podporoval verejné práce (hlavne pri stavbe železníc). Vo svojej dobe považovaný za najbohatšieho muža Latinskej Ameriky.


Venezuela

Context: Obyvateľstvo Obyvateľstvo je zo 67% tvorené mesticmi, z 21% potomkami Európanov, z 10% potomkami Afričanov a z 2% domorodými obyvateľmi. Žije tu približne 200 000 Indiánov, zvyškov spoločenstiev, ktoré sa stále živia lovom a zberom. Obyvateľstvo je predovšetkým rímskokatolíckeho (96%) a protestantského vyznania. Venezuela má 31 568 179 obyvateľov (odhad z r. 2016). Z tohoto počtu pripadá najväčšia časť na mesticov. Z čistokrvných indiánskych kmeňov, ktoré ešte na začiatku 19. storočia obývali Venezuelu. Zachovali sa, nehľadiac k zvyškom v Guayane sídliacim, len Cumangoto a Chaima . Ostatní sa zmiesili s prisťahovanými Španielmi, menej s černochmi. Títo sú jednak potomkami prepustených otrokov po zrušení otroctva roku 1856, alebo sa prisťahovali neskôr, a zaoberajú sa hospodárstvom; čistých černochov je sotva 5%. Z Európanov tu mali najväčší vplyv Španieli, hlavne Baskovia, ktorí sa pomiešali s Indiánmi. Počet cudzincov koncom 19. storočia narastal. Zo 44 000 cudzincov napočítaných roku 1894 bolo 11 000 Kolumbijčanov, 13 000 Španielov, a zo zostávajúcich 19 000 pripadlo 6 100 na Angličanov (hlavne z Trinidadu), 3 700 na Holanďanov (z Curaçaa), 3 200 na Talianov, 2500 na Francúzov (z Korziky) a 1 000 na Nemcov, ktorý spolu s Angličanmi mali najväčší vplyv v krajine, držiaci vo svojich rukách obchod, cesty a bane. Úradným jazykom je španielčina. Čo sa týka zamestnania obyvateľstva, zaoberá sa z najväčšieho podielu buď poľnohospodárstvom alebo chovom dobytka. Výhradne pre domácu spotrebu sa pestujú kukurica, yucca, zemiaky, banány a cukrová trstina; ryža je takmer neznáma.


Hugo Chávez

Context: V roku 1998 kandidoval vo voľbách na prezidenta s podporou svojho Hnutia piatej republiky (Movimiento Quinta Republica, skr. MVR). Sľubujúc reformy v prospech chudobného obyvateľstva nastúpil na post prezidenta v roku 1999, po tom čo získal vo voľbách 56% hlasov. Na začiatku vlády mal širokú podporu v rámci celého spektra obyvateľstva. Bol označovaný za idealistu schopného zmien v skostnatenom politickom systéme krajiny. V nasledujúcom období sa prejavil ako ľavicový populista, postupne koncentrujúci vo svojich rukách veľkú moc. Do vysokých štátnych funkcií menoval bývalých armádnych dôstojníkov. Zníženie inflácie na 12,3% dosiahol vďaka zisku z predaja ropy. Počas svojej vlády sa zasadil o znárodnenie ťažobných zariadení v krajine, zmenil podmienky zmlúv s firmou Exxon-Mobil. Financie získané z predaja ropy využíval na boj s chudobou. Bol odporcom liberalizácie svetového obchodu.


Venezuela

Context: Geografia Stredná časť krajiny je vyplnená Orinockou nížinou. Na severozápade a severe sa tiahnú horské pásma Cordillera de Mérida (5 007 m n. m.) a Cordillera de la Costa (2 596 m n. m.), juhovýchod krajiny zaujíma Guyanská vysočina s náhornými plošinami a stolovými horami (Neblina, 3 014 m n. m.; Roraima, 2 772 m n. m.). Pobrežie je väčšinou hornaté; nížinné len na západe s veľkým Maracaibským zálivom a na východe v delte rieky Orinoko. Venezuela má veľa ostrovov; najväčší je Isla de Margarita (1 072 km²). Väčšina Venezuely patrí do povodia Orinoka (hlavné prítoky Meta, Apure, Caura, Caroni a iné.); v povodí veľa vodopádov (Salto del Ángel, 979 m, na rieke Churún je najvyšší na svete). Je tu vlhké tropické podnebie zo stálymi teplotami. Tropické pralesy pokrývajú hlavne horné povodie Orinoka, na súšach horských svahoch vždyzelené aj opadavé tropické lesy. V nížinách sa nachádza hustá savana. Vo Venezuele je asi 105 chránených oblastí, ktoré pokrývajú približne 26 % kontinentálneho, morského a ostrovného povrchu krajiny.


Andrés Manuel López Obrador

Context: Úrad prezidenta od roku 2018 López Obrador bol kandidátom na prezidenta po tretí krát vo voľbách v roku 2018, kedy kandidoval za Juntos Haremos Historia, koalíciu zloženú z ľavicovej Strany práce, pravicovej Strany sociálneho stretu a Národného hnutia obnovy (MORENA). Vo voľbách získal 53 % hlasov a zvíťazil vo všetkých štátoch s výnimkou Guanajuata. V kampani hovoril o navýšení finančnej pomoci pre študentov, zdvojnásobení penzií pre dôchodcov, zdvojnásobení minimálnej mzdy, amnestii pre drogových kriminálnikov či o výstavbe 100 nových univerzít a o bezplatnom prístupe na verejné vysoké školy. Taktiež avizoval ukončenie drogovej vojny proti kartelom a legalizáciu niektorých drog ako marihuana. Ohlásil, že zruší projekt na výstavbu nového medzinárodného letiska pre hlavné mesto, ktorý bol obklopený škandálmi a možnými dopadmi na životné prostredie. Tiež chcel vyhlásiť referendum na predošlé energetické reformy, implementované v roku 2013, ktoré ukončili štátnu kontrolu nad ropnou spoločnosťou Pemex, ktorej zisky predstavovali 18% celkových príjmov rozpočtu verejného sektoru. Deklaroval tiež politiku stimulov a podpory pre poľnohospodársky sektor krajiny, ako aj oddialenie opätovného vyjednania dohody NAFTA až do volieb. K jeho ambicióznym plánom patrí výstavba ďalších ropných rafinérií, navýšenie sociálnych výdavkov, zníženie platov a výhod politikov a decentralizácia vlády, spočívajúca v presunutí niektorých vládnych rezortov a agentúr z hlavného mesta do iných štátov Mexika.


Alberto Fernández

Context: Životopis  Vstup do politiky Na univerzite v Buenos Aires vyštudoval práva, následne na škole učil, nakoniec sa dal na politiku. Od roku 1983 je členom peronistickej Justicialistické strany, pracoval ako poradca v miestnom parlamente či na rôznych ministerstvách. Na prelome tisícročí mal blízko k prezidentovi Eduardovi Duhaldemu (vo funkcii v rokoch 2002 až 2003), v rokoch 2000 až 2003 bol zástupcom v Buenos Aires. V máji 2003 ho prezident Nestor Kircher menoval šéfom argentínskeho kabinetu ministrov. Kabinet viedol krátko aj počas vlády prezidentky Cristiny Kirchnerovej (Kirchnerovej manželky). Rezignoval 23. júla 2008, len niekoľko dní po tom, čo parlament zamietol plány vlády prezidentky na zvýšenie vývozných daní na poľnohospodárske produkty. Ako dôvody rezignácie uviedol Fernandéz podľa médií "vyčerpanie" a "stratu autority". V prezidentských voľbách roku 2015 viedol kampaň liberálneho kandidáta Sergia Massy, ktorý vtedy skončil v prvom kole volieb na treťom mieste. Prezident Vo voľbách roku 2019 kandidoval na prezidenta ako líder stredoľavej koalície Unidad Ciudadana (Občianska jednota). V októbri 2019 zvíťazil už v prvom kole volieb, keď porazil jeho stredopravého súpera Mauricia Macriho v pomere 48,03/40,44 percenta hlasov. V novembri 2020 oznámil, že parlamentu poslal návrh zákona o legalizácii interrupcií, pričom následne v decembri toho roku bola legalizácia schválená aj senátom. V marci 2021 sa stal terčom útoku zo strany odporcov banskej ťažby, keď cestoval po oblasti zasiahnutej nedávno lesnými požiarmi. Fernández sa nachádzal vo vozidle neďaleko mesta Lago Puelo, keď ho skupina ľudí začala zasypávať kameňmi a rozbila dve okná. Nadávky smerovali aj na adresu Mariana Arcioniho, guvernéra tamojšej provincie Chubut, ktorý podporoval ťažobný projekt a mal podporu prezidenta. Koronavírus V apríli 2021 bol pozitívne testovaný na koronavírus. Miestne médiá informovali, že Fernández dostal 21. januára prvú dávku vakcíny Sputnik V a 11. februára bol preočkovaný jej druhou dávkou. V auguste 2021 argentínska prokuratúra obvinila Fernandeza z porušenia povinne nariadenej karantény, keď v júli 2020 usporiadal narodeninovú oslavu pre svoju priateľku.


Dejiny Bolívie

Context: Návrat k demokracii  Ekonomické ozdravovanie krajiny Za prezidenta bol zvolený Hernán Siles Zuazo, ktorý už bol prezidentom Bolívie dvakrát pred tým. Funkcie sa ujal 10. októbra 1982 s podporou ľavicových strán, no väčšinu v parlamente mala opozícia. Nová civilná vláda tak bola veľmi nestabilná, nemala podporu parlamentu a veľký tlak na ňu vyvíjali aj odbory, ktoré požadovali väčšie sociálne reformy. Za tri roky svojej vlády tak prezident vystriedal až 80 ministrov a vymenoval 7 vlád. Hernán Siles Zuazo tak priviedol Bolíviu do najväčšej hospodárskej krízy v 20. storočí. Produkcia klesla o 40%, export o 50% a inflácia bola na konci jeho vlády, teda v roku 1985 vo výške 8 767%. Tento vývoj vyvolal očakávateľné stávky a demonštrácie. Prezidenta na niekoľko hodín dokonca uniesli príslušníci polície. V roku 1985 tak bol Hernán Siles Zuazo prinútený zorganizovať predčasné voľby. Tie vyhral bývalý pravicový vojenský diktátor Hugo Banzer, parlament ale nechcel pripustiť, aby sa stal prezidentom bývalý diktátor a tak radšej za prezidenta zvolil druhého v poradí, tiež bývalého prezidenta Víctora Paza Estenssora (parlament v tom období volil prezidenta z troch najúspešnejších kandidátov, ktorí vzišli z volieb). V tomto období však už Paz Estenssoro nebol tým radikálnym ľavicovým politikom z 50. rokov, ale presadzoval presne odlišnú neoliberálnu politiku. Keďže tak už nový prezident nebol ľavičiar, práve naopak, získal pre svoje opatrenia aj podporu Huga Banzera a jeho strany. Hlavným cieľom bolo zastaviť obrovskú infláciu a tak vláda vykonala menovú reformu, kedy úplne zmenila národnú menu. Nasledovalo prepúšťanie, zmrazenie miezd, uvoľnenie cien potravín a iných výrobkov a zvýšenie cien energii. Vďaka tomu sa inflácia znížila rekordne až na 1% iba v priebehu pár rokov. Na druhej strane tieto opatrenia zvýšili objem pestovania koky a teda aj výroby drog. Nezamestnanosť začala rapídne rásť, čo spôsobovalo problémy. V roku 1989 sa uskutočnili nové voľby, ktoré vyhral Gonzalo Sánchez de Lozada so svojou stranou, na druhom mieste bol znova Hugo Banzer. Aby Banzer zabránil Sánchezovi de Lozadovi získať funkciu prezidenta, podporil tretieho v poradí Jaimeho Paza Zamoru, ktorého tak parlament zvolil za nového prezidenta. Aj Paz Zamora, podobne ako jeho predchodca, bol pred tým ľavičiar, no s podporou Banzera sa z neho stal skôr liberálne zmýšľajúci politik, ktorý pokračoval v reformnom úsilí svojho predchodcu. Vďaka tomu sa podarilo Bolíviu stabilizovať. V roku 1992 došlo k dohode s Peru, ktoré uzavrelo s Bolíviou zmluvu, na základe ktorej bola zriadená na dobu 50 rokov na pobreží Peru tzv. Bolívijská zóna voľného obchodu, ktorá bola dlhá 5 km a zahŕňala aj prístav. Ekonomická stabilizácia štátu a privatizácia však spôsobovali aj problémy. Vláda nechcela veľmi zasahovať do konania investorov a tak začalo dochádzať k masívneho odlesňovaniu dažďových pralesov a vyháňaniu pôvodných obyvateľov týchto území. Bolívia bola tiež stále kritizovaná za pestovanie koky a následné obchodovanie s drogami, na čo poukazovali najmä Spojené štáty. V roku 1993 sa konali nové voľby, ktoré vyhral jednoznačne Gonzalo Sánchez de Lozada a stal sa tak prezidentom. Bol v USA vyštudovaný ekonóm a aj on pokračoval v reformách svojich predchodcov. Na rozdiel od nich, ktorí o privatizácii iba hovorili, on začal presadzovať skutočnú čiastočnú privatizáciu veľkých strategických podnikov, kde si mal štát nechať polovicu. Vďaka tomu prišli do Bolívie veľké zahraničné investície. Vláda tiež podporila rozvoj ťažby zemného plynu a ropy, ktoré sa stali strategickými exportnými surovinami Bolívie. Kontrolu nad touto časťou hospodárstva však mali taktiež zahraničné spoločnosti. V krajine tak začali znova protesty, najprv proti účasti zahraničných spoločností v strategických podnikoch a odvetviach, neskôr proti iným reformám vlády. Netransformovali sa však do väčších teroristických skupín, ako sa to stalo v iných juhoamerických štátoch. Za viceprezidenta bol vybraný Víctor Hugo Cárdenas, ktorý sa tak stal prvým viceprezidentom indiánskeho pôvodu v dejinách Bolívie. Aj vďaka nemu bola prijatá v roku 1994 novela ústavy, ktorá stanovovala, že Bolívia je štát multietnický a plurikultúrny, teda že v Bolívii žije vedľa seba viacero jedinečných a rovnocenných kultúr. Vláda tiež pristúpila k decentralizácii krajiny a zmene volebného systému, vďaka ktorému sa do parlamentu konečne dostalo viac indiánov, ktorí tvorili väčšinu obyvateľstva. Vláda sa snažila viac bojovať proti pestovaniu koky, proti čomu ale protestovali jej pestovatelia – indiáni zvaní Cocaleros, ktorí tvrdili, že koka je indiánskou tradíciou. Na ich čelo sa postavil Evo Morales, ktorý v roku 1994 viedol veľký pochod indiánov do La Pazu. V roku 1997 sa federácia pestovateľov koky zlúčila so stranou Hnutie za socializmus (MAS), na čelo ktorého sa následne postavil práve Evo Morales. Morales v ďalších rokoch viedol protesty indiánov proti vládnym snahám o zničenie polí s kokou. V tom istom roku sa konali nové voľby, v ktorých však nikto nezískal dostatočne vysokú podporu. Parlament tak za prezidenta zvolil bývalého diktátora Huga Banzera. Ten pristúpil k privatizácii ropného priemyslu a niektorých významných podnikov. Negatívny vplyv na ekonomiku Bolívie však mala hospodárska kríza v Argentíne a Brazílii na prelome tisícročia. V tom istom období sa v krajinách Južnej Ameriky začalo konečne viac hovoriť o minulosti spojenej s vládou vojenských diktatúr a Operácii Condor. K tomu sa pridali obvinenia z korupcie a rakovinové ochorenie a tak sa v roku 2001 rozhodol prezident radšej podať demisiu. Novým prezidentom sa tak 7. augusta stal viceprezident Jorge Quiroga Ramírez, ktorý dovládol do konca pôvodného funkčného obdobia. V roku 2002 sa konali nové voľby, ktoré vyhral tesne bývalý prezident Gonzalo Sánchez de Lozada. No Evo Morales bol už druhý a jeho popularita stále rástla. Prezident chcel zaviesť nové reformy a úspory. Cez nový plynovod vedúci do Čile bolo možné exportovať plyn aj do USA a Mexika. Vláda však na jeho export uzatvorila veľmi nevýhodné zmluvy, čo vyvolalo demonštrácie, pri ktorých obyvatelia žiadali miesto nízkych exportných cien nízke spotrebiteľské ceny pre občanov Bolívie. Polícia demonštrácie potlačila, no zastrelila pritom desiatky ľudí. Tieto udalosti sa nazývajú Vojna o plyn. Prezident tak v októbri 2003 radšej ušiel z krajiny do USA. Vlády sa ujal viceprezident Carlos Mesa, ktorý vytvoril vládu z nestraníkov. Ani on sa však nevyhol násilnému potlačeniu demonštrácii, ktoré v roku 2005 požadovali znárodnenie ropného a plynového priemyslu. Kvôli pokračujúcim demonštráciám nakoniec 6. júna prezident radšej odstúpil. Vláda Evo Moralesa, prvého indiánskeho prezidenta Súbor:Evo_Morales_2017.jpg|vpravo|náhľad|Evo Morales sa prezidentom stal v roku 2006. Je prvým indiánom na čele Bolívie. Po odstúpení prezidenta Mesu sa novým dočasným prezidentom stal predseda najvyššieho súdu Eduardo Rodríguez Veltzé, ktorý mal vládnuť iba do vymenovania nového prezidenta, ktorý vzíde z volieb. V krajine však pokračovali protesty, ktoré sa tento raz týkali vody. Voľby sa uskutočnili v decembri 2005 a vyvolávali všeobecné obavy, pretože hrozilo rozdelenie krajiny. Východ Bolívie, ktorý je považovaný za viac kreolský (belošský) nechcel za prezidenta Moralesa. Aby ten zmiernil obavy, za potenciálneho viceprezidenta si vybral ľavicového kreola Álvara Garcíu Lineru. Voľby vyhral drvivo Evo Morales, ktorý získal 53,7% hlasov, pri volebnej účasti 84,5% a stal sa tak vôbec prvým indiánom na čele Bolívie. Krajina sa však etnicky a volebne rozdelila, na západe vyhral Morales, kým na východe bývalý prezident Jorge Quiroga Ramírez, ktorý bol kreol. Morales sľuboval znárodnenie ropného a plynového priemyslu, zmeny ústavy v prospech indiánov a reformu poľnohospodárstva. Úradu sa ujal v januári 2006, no ešte deň pred inauguráciou ho zástupcovia indiánov z celej Ameriky formálne vymenovali za najvyššieho vodcu. Prvým opatrením prezidenta bolo zníženie vlastnej mzdy o polovicu, čo patrilo tiež k jeho sľubom. Od počiatku mal Morales veľkú podporu z Venezuely a Kuby, kde taktiež vládli ľavicové vlády. Vďaka tejto podpore mohol Morales rozvíjať školstvo a zdravotníctvo. Následne pristúpil k určitej forme znárodnenia ropného a plynárenského priemyslu, keď zákonom nariadil takýmto spoločnostiam, aby ťažbu prenechali štátnej spoločnosti, pričom absolútna väčšina zisku mala patriť výlučne štátu. Pokračoval nariadením, ktoré stanovilo, že v banských spoločnostiach musí mať väčšinový podiel štát. Postupne došlo k znárodneniu viacerých strategických podnikov, baní, telekomunikácii či dopravy, väčšinou symbolicky v deň osláv 1. mája. Súčasne sa objavili požiadavky na prijatie novej ústavy, ktoré zaznievali zo všetkých politických smerov. Západ krajiny chcel prerozdelenie bohatstva aj medzi chudobných, kým východ krajiny požadoval federalizáciu, aby získal čo najviac právomocí a príjmov z rozpočtu, keďže práve tu sa vytvorila nová bohatá elita krajiny. Tá sa obávala socialistických reforiem, ktoré by mohli zrušiť predchádzajúce neoliberálne opatrenia. V máji 2008 si hlavný východný department Santa Cruz v referende odhlasoval autonómiu, čo však centrálna vláda odmietla uznať. To ale vyvolalo napätie v celej spoločnosti, v septembri 2008 dokonca vláda prezidenta Moralesa vyhostila z krajiny veľvyslanca USA, ktorý podľa nej mal snahy východu krajiny vyvolávať a podporovať. Následne zrušil právo pre protidrogové úrady USA pôsobiť na území Bolívie. Bolíviu podporila aj Venezuela a jej prezident Hugo Chávez nechal taktiež vyhostiť amerického veľvyslanca. V januári 2009 bola prijatá nová ústava, ktorá získala väčšinu hlasov voličov. Umožňovala opätovné zvolenie prezidenta hneď po sebe na 5 rokov a zlepšovala postavenie indiánov. Súčasne zmenila oficiálne názov krajiny na Estado Plurinacional de Bolivia, teda Bolívijský mnohonárodnostný štát. Morales reagoval vyhlásením, že prijatie tejto ústavy znamená ukončenie koloniálneho štátu. Ústava poskytovala autonómiu indiánskym etnikám, ale i východným departmentom, no neposkytovala potrebné právomoci. Opozícia tak nebola s novou ústavou spokojná. V roku 2009 nechal prezident znárodniť a prerozdeliť veľké poľnohospodárske územie patriace veľkostatkárom, ktoré pridelil indiánom. Moralesove snahy o reformy ale negatívne ovplyvnila nová celosvetová hospodárska kríza z roku 2007. Vláda musela v ďalších rokoch zrušiť kontrolu cien palív a základných potravín. Ceny tak začali rapídne stúpať, čo vyvolalo protesty. Prezident tak kontrolu cien opätovne zaviedol, no za krátky čas bola Bolívia odkázaná na dovoz časti základných potravín. Vďaka vysokým cenám ropy ale zaznamenávala napriek všetkému Bolívia vysoký rast HDP až na úrovni 6%. Z ropných peňazí tak vláda financovala reformy, ktoré znížili počet chudobných až o 20%. Došlo k zavedeniu aj ďalších sociálnych výhod ako zvýšenie dôchodkov, podpora sociálne slabších skupín a nezamestnaných. To získalo prezidentovi veľkú podporu, čo sa ukázalo vo voľbách, ktoré sa konali decembri 2009. V nich získal Morales dokonca až 64,22% hlasov pri účasti 94% voličov, pričom v parlamente a senáte získala jeho strana ústavnú väčšinu. V roku 2011 sa prezident Morales snažil v OSN presvedčiť ostatné štáty, aby bola koka vyňatá z Dohovoru o narkotikách, čo zablokovali USA. Vláda pokračovala v podpore chudoby, vďaka čomu pomohla ďalším zhruba pol milióna ľuďom. Aj to zaistilo prezidentovi stabilnú popularitu a dokonca aj vo východných častiach krajiny začal získavať hlasy. V roku 2014 sa konali ďalšie voľby, v ktorých opäť vyhral bez problémov Evo Morales. Získal síce o 2,5% menej hlasov ako pred tým, no volil ho vyšší počet voličov. Volebná účasť bola 87%. V roku 2016 sa prezident snažil o zmenu ústavy, ktorá by mu umožnila kandidovať aj štvrtýkrát po sebe. V referende však voliči tieto snahy odmietli. V roku 2017 predstavil prezident projekt železnice, ktorá pôjde z Peru až do Brazílie, pričom túto by financovala hlavne Bolívia a bola by náhradou za prístup k moru. Stavba má trvať 8 rokov. Prezident však ďalej bojoval za možnosť opätovne sa uchádzať o post prezidenta, čo mu v novembri 2017 umožnil ústavný súd. V auguste 2018 nechal Morales v La Paze hneď veľa historickej budovy prezidentského paláca otvoriť mrakodrap s 29. poschodiami, ktorý sa stal jeho novým sídlom, čo vyvolalo veľkú kritiku.


Nicolás Maduro

Context: Život Pôvodne pracoval ako vodič autobusu, potom sa stal odborovým predákom. V politike je od roku 1999, najskôr bol poslanec, potom predseda parlamentu, minister zahraničných vecí a nakoniec viceprezident. Niekdajší viceprezident zložil prísahu na mimoriadnom zasadnutí Národného zhromaždenia v Caracase; opozícia však schôdzu bojkotovala. Prezidentom sa stal na základe faktu, že zosnulý Hugo Chávez neprisahlal k 4. prezidentskému obdobiu, a preto z právneho hľadiska bola doba jeho smrti považovaná stále za 3. prezidentské obdobie. V prípade, že prezident zomrie alebo odstúpi počas posledných 2 rokov svojho mandátu, pozíciu prezidenta preberá viceprezident a to do zvolania legitímnych volieb. Po zložení prezidentskej prísahy oznámil, že požiadal o okamžité vyhlásenie prezidentských volieb. Tie sa podľa ústavy majú uskutočniť do 30 dní po prezidentovej smrti. Prezident Venezuely Maduro kandidoval v nasledujúcich prezidentských voľbách, ktoré sa konali 14. apríla 2013. Socialisti chceli využiť odkaz masovo obľúbeného Cháveza, ktorý Madura v poslednom verejnom vystúpení označil za svojho nástupcu. Na jeho stranu sa navyše po Chávezovej smrti postavila armáda, ktorej ústava zakazuje hrať akúkoľvek úlohu v politike. Maduro nakoniec vyhral veľmi tesne, získal 50,66 %. Jeho protivník Henrique Capriles výsledky vyhlásil za sfalšované. Od marca 2017 čelí Maduro masovým demonštráciám, stále má však podporu armády. Protesty si už vyžiadali niekoľko mŕtvych a desiatky zranených. Podnetom pre túto vlnu demonštrácií bol okrem hyperinflácie, nedostatku potravín a vysokej zločinnosti pokus najvyššieho súdu (nakloneného Madurovi) prevziať právomoci parlamentu. Opozícia potom Madura označila za diktátora. Počas 48 hodín súd pod tlakom od svojho rozhodnutia ustúpil. Aj cez všetky problémy, ktorým krajina za jeho prezidentovania čelila a ktoré viedli k predčasným prezidentským voľbám, dokázal Maduro 21. mája 2018 svoj mandát obhájiť, získal 68 % odovzdaných hlasov. Maduro teda môže v prezidentskej funkcii zotrvať až do roku 2025. Prezidentská kríza 2019 V nadväznosti na opozíciou bojkotované prezidentské voľby z mája 2018 a následný nástup Madura do druhého volebného obdobia 10. januára 2019 vyhlásilo Národné zhromaždenie, v ktorom má Madurova opozícia väčšinu, že Maduro už nie je viac prezidentom a zvolilo za nového dočasného prezidenta vtedajšieho predsedu Národného zhromaždenia Juana Guaidá. Maduro však zo svojho postu odmietol odstúpiť.


Nicolás Maduro

Context: Introduction  Nicolás Maduro Moros ( 23. november 1962, Caracas) je venezuelský politik, ktorý sa 8. marca 2013 po smrti prezidenta Cháveza stal dočasným prezidentom krajiny, a následne riadne zvoleným prezidentom.


Dejiny Argentíny

Context: Argentína v novom tisícročí  Finančná a hospodárska kríza Argentíny Koniec roka 2001 bol poznačený masovými, často násilnými, protestmi (fotografia z 20. decembra 2001). Fernando de la Rúa síce pochádzal z Radikálnej občianskej únie, no vo voľbách kandidoval za širokú stredoľavú koalíciu Aliancia za prácu, spravodlivosť a vzdelanie (Alianza para el Trabajo, la Justicia y la Educación). Prezidentský úrad prevzal oficiálne 10. decembra 1999. De la Rúa však preberal krajinu vo veľmi zlom stave, zahraničný dlh krajiny bol znova veľmi vysoký a štátny rozpočet už dávno nebol vyrovnaný, naopak deficit bol taktiež veľmi vysoký. Tak ako obaja jeho predchodcovia, aj prezident De la Rúa musel pristúpiť k výrazným škrtom v rozpočte a zvýšeniu daní pre obyvateľstvo. Nič však nepomáhalo a ekonomická situácia sa stále zhoršovala a vyvrcholila v roku 2001. Na začiatku roka 2001 začali obyvatelia masovo vyberať svoje peniaze z bankových účtov, veľká časť z týchto vkladov odchádzala navyše do zahraničia a domáca mena bola menená za akúkoľvek zahraničnú menu, predovšetkým americké doláre. Nepomohla ani finančná pomoc od Medzinárodného menového fondu. Vláda sa ešte pokúsila o ďalšie úsporné opatrenia, ktoré však nie len že nepomohli, ale očakávateľne vyhrotili situáciu v spoločnosti. V decembri 2001 bola vláda nútená zmraziť všetky bankové účty v krajine, aby zabránila pokračujúcemu odlivu peňazí z krajiny a bánk. Bol stanovený týždenný limit na výber z účtu a prevod do zahraničia bol úplne zakázaný. Toto opatrenie však bolo tak nepopulárne, že po dlhej dobe začali veľké ľudové nepokoje. Prezident v reakcii vyhlásil výnimočný stav. Pri následných zrážkach zahynulo približne 40 ľudí a keď sa demonštranti priblížili až k prezidentskému palácu, musel prezident utiecť preč na vrtuľníku. Fernando de la Rúa rezignoval 20. decembra 2001, formálne však vládol o jeden deň dlhšie. 23. decembra 2001 sa prezidentom stal Adolfo Rodríguez Saá z Justicialistickej strany. Ten síce vydržal v úrade iba jeden týždeň, no počas tohto času vyhlásil očakávaný štátny bankrot Argentíny. Vyhlásenie bankrotu sa prekvapivo stretlo s veľkou podporou nie len v parlamente, ale i v uliciach. Vo funkcii Saá vydržal do 30. decembra 2001. 2. januára 2002 ho nahradil ďalší perónista Eduardo Duhalde. Obyvatelia Argentíny už neboli ochotní čakať na ďalší vývoj a začali cestovať do susedných štátov a vyberať peniaze tam. Kríza sa tak rozšírila dokonca i do Uruguaja. Duhalde následne zrušil pevný kurz s dolárom, čo umožnilo devalváciu národnej meny, no súčasne nastala aj inflácia a Argentínčana začali vo veľkom strácať svoje úspory bez ohľadu na to, či ich mali v pese alebo dolároch. Výsledok bol katastrofálny. Na konci roka 2002 bola viac ako polovica obyvateľov Argentíny pod hranicou chudoby a nezamestnanosť sa vyšplhala na rekordných 21%. Prvýkrát v histórii Argentíny začalo obyvateľstvo z krajiny odchádzať a nie do nej prichádzať. Znova sa začali rozširovať násilné protesty. Zároveň sa výrazne zvýšila kriminalita, hlavne krádeže a lúpeže, ktorá Argentínu trápila vo veľkej miere aj v ďalších rokoch. Duhaldemu však napriek všetkému poradilo aspoň zastaviť zhoršovanie situácie, aj keď nie ju výraznejšie zlepšiť. Na apríl 2003 vyhlásil nové voľby. V prvom kole zvíťazil bývalý prezident Carlos Menem. V druhom sa však rozhodol nekandidovať (keďže bolo jasné, že nevyhrá), druhé kolo sa tak nekonalo a Néstor Kirchner sa tak stal automaticky prezidentom, keďže v prvom kole sa umiestnil na druhom mieste. Vlády Kirchnerovcov a stabilizácia štátu Súbor:Cristina_con_baston_y_banda.jpg|náhľad|vpravo|Manželia Néstor Kirchner (vzadu) a Cristina Fernándezová Kirchnerová (vpredu) viedli Argentínu 12 rokov ako prezidenti. Néstor Kirchner sa ujal funkcie prezidenta 25. mája 2003. Pochádzal prakticky z úplného juhu Argentíny. Bol členom Justicialistickej strany a vo voľbách kandidoval za koalíciu Front za víťazstvo (Frente para la Victoria), ktorá okrem Justicialistickej strany združovala aj iné politické subjekty. Aj Kirchner bol počas vojenskej vlády prenasledovaný. Pred funkciou prezidenta pôsobil ako guvernér svojej domovskej provincie Santa Cruz. Tu bolo jeho pôsobenie vnímané veľmi pozitívne, lebo do zaostalej a chudobnej provincie na úplnom juhu krajiny dokázal nie len prilákať zahraničné investície, ale aj zabezpečiť stabilné ekonomické príjmy. Kirchner sa však v kampani staval proti politike bývalého prezidenta Menema a inklinoval skôr k Juanovi Perónovi. Kirchnerovej vláde sa začalo od začiatku v zložitej situácii pomerne dariť. Podarilo sa mu riešiť situáciu s národným dlhom, presadil väčšiu devalváciu národnej meny, čím výrazne pomohol exportu. To naštartovalo rast HDP, ktorý rástol rekordnou rýchlosťou 10%. Taktiež nezamestnanosť začala klesať a z 20% sa znížila až na 10%. Jedným z hlavných pilierov jeho politiky bolo znížiť počet chudobných, čo sa mu aj darilo. Z viac ako 50% postupne počet chudobných klesol k 30%. Ako ľavicový politik postupne zmenil aj zahraničnú politiku Argentíny, ktorá začala viac spolupracovať s ľavicovými vládami naprieč Latinskou Amerikou, na druhej strane sa snažil nepoškodiť vzťahy so Spojenými štátmi. Táto politika však nebola jednoduchá, keďže napätie medzi niektorými ľavicovými lídrami Latinskej Ameriky a vládou USA bolo často pomerne vysoké. Prezident Kirchner presadil tiež zrušenie amnestii a zákonov, ktoré chránili členov vojenskej chunty pred ďalšou zodpovednosťou za ich zločiny. Napriek tomu, že sa Kirchnerovi pomerne darilo, rozhodol sa v ďalších voľbách nekandidovať a do popredia začal presadzovať svoju manželku Cristinu Fernándezovu Kirchnerovú. Tá nebola pre Argentínčanov neznámou osobou, keďže bola politicky aktívna už dávnejšie, aj ona bola rovnako jej muž právnička a tiež čelila perzekúcii počas vojenskej vlády. Taktiež svojho muža podporovala počas jeho prezidentskej kampane. Voľby sa konali v októbri 2007 a Cristina Fernándezová Kirchnerová v nich jednoznačne vyhrala. Aj ona bola členkou Justicialistickej strany, no kandidovala v rámci koalície Front za víťazstvo. Napriek tomu, že Argentína už mala jednu prezidentku v osobe Maríe Estely Martínezovej Perónovovej (táto nebola zvolená, ale prezidentkou sa stala po smrti prezidenta z pozície viceprezidenta automaticky), Cristina Fernándezová Kirchnerová bola prvou skutočne zvolenou ženou prezidentkou v dejinách Argentíny. Úrad prevzala 10. decembra 2007. Nová prezidentka nemenila nič na politike svojho manžela a predchodcu v úrade. Dokonca aj ministerský kabinet prešiel iba menšími zmenami. Fernándezová Kirchnerová sa zamerala hlavne na vedu a vzdelanie a začala podporovať projekty predovšetkým v týchto oblastiach, pričom aj výrazne zvýšila rozpočet určený na vzdelanie a vedu. Počas vlády manželov Kirchnerovcov bolo v Argentíne vybudovaných až 1 000 nových škôl. Rovnako podporovala aj rozvoj internetu a počítačového vzdelania v Argentíne. Ako presvedčená perónistka verila, že je potrebné získané bohatstvo začať prerozdeľovať medzi chudobnejšie časti spoločnosti. Do roku tak počet chudobných klesol až na 11% (pred príchodom Néstora Kirchnera ich bolo viac ako 50%). Rovnako sa podarilo znížiť nezamestnanosť na 7%. Predzidentka Fernándezová Kirchnerová pokračovala v úsilí svojho muža potrestať vinníkov za zločiny vojenskej chunty. Vďaka tomu pokračovali procesy s bývalými vojakmi. 27. októbra 2010 však prezidentku Fernándezovú Kirchnerovú postihla osobná tragédia, keď jej manžel a bývalý prezident Néstor Kirchner zomrel na následky srdcových problémov. Napriek tomu dokázala prezidentka pomerne úspešne previesť Argentínu cez hospodársku krízu z konca prvého desaťročia 21. storočia. 23. októbra 2011 sa konali prezidentské voľby, kde Fernándezová Kirchnerová zvíťazila ešte vyšším rozdielom, ako pred tým. Hneď začiatok jej druhého funkčného obdobia však bol poznačený správou, že prezidentka trpí rakovinou štítnej žľazy. Počas následných lekárskych zákrokov sa však ukázalo, že prezidentka rakovinu nemá a tak sa do úradu veľmi rýchlo vrátila. Ďalšie zdravotné problémy prekonala v septembri 2013, kedy podstúpila operáciu mozgu. V roku 2012 došlo k spomaleniu ekonomického rastu krajiny, na základe čoho začali znova narastať dlhy štátu. Tento stav sa negatívne prejavil v priebehu roka 2014, keď sa Argentína znova dostala na pokraj bankrotu, keďže nemala dostatok prostriedkov na splácanie svojich dlhov. Veľmi negatívny vplyv malo predovšetkým rozhodnutie new yorského súdu, ktorý ukladal Argentíne povinnosť vyplatiť najprv tzv. hedžové fondy a až potom zvyšných veriteľov. Po kríze z roku 2001 sa totiž Argentína dohodla s veriteľmi na tom, že im vyplatí iba časť ich pohľadávok pod podmienkou, že iní veritelia nebudú voči nim zvýhodnení. Toto súdne rozhodnutie však túto dohodu narušilo. Na konci júla 2014 tak Argentína vyhlásila tzv. technický bankrot, teda neschopnosť splatiť dlh vo výške 29 miliárd dolárov. To znamenalo, že k oficiálnemu vyhláseniu bankrotu nedošlo, vláda iba vyhlásila, že dlh nesplatí. To viedlo k zníženiu HDP Argentíny, čím začala nová kríza. Vláda sa snažila problémy riešiť tak, že prezidentka Fernándezová Kirchnerová presadila tzv. devízovú kontrolu, ktorá spočívala v možnosti obmedziť nákupy alebo predaje zahraničných mien, predovšetkým amerických dolárov. Počas druhého funkčného obdobia sa tiež zhoršili vzájomné vzťahy so Spojenými štátmi. Súčasne sa objavili obvinenia, že prezidentka mala kryť skutočných páchateľov bombových útokov na židovské a izraelské ciele v Buenos Aires zo začiatku 90. rokov, čo však Cristina Fernándezová Kirchnerová odmietala. 25. októbra 2015 sa uskutočnilo prvé kolo prezidentských volieb. Tu už Cristina Fernándezová Kirchnerová nemohla kandidovať, tak za prezidentského kandidáta vybrala guvernéra provincie Buenos Aires a bývalého viceprezidenta Daniela Scioliho. Toho však vo voľbách tesne porazil kandidát pravicovej strany Republikánsky návrh (Propuesta Republicana) Mauricio Macri (kandidoval však za koalíciu troch politických strán pod názvom Cambiemos, teda Zmeňme to ), čím skončilo obdobie vlády Kirchnerovcov. Vláda Kirchnerovcov bola ovplyvnená novou formou peronizmu, tzv. kirchnerizmom. Táto politická filozofia je charakterizovaná taktiež ľavicovosťou, odmietaním neoliberalizmu a zameraním sa na Latinskú Ameriku. Vláda Mauricia Macriho Súbor:Presidente_Macri_en_el_Sillon_de_Rivadavia_%28cropped%29.jpg|náhľad|vpravo|Mauricio Macri sa stal v decembri 2015 prezidentom a ukončil tak éru ľavicových vlád. Mauricio Macri sa úradu ujal 10. decembra 2015. Pred zvolením za prezidenta bol starostom Buenos Aires. Je zaujímavé, že Macri je iba prvou generáciou svojej rodiny narodenej priamo v Argentíne. Jeho otec je prisťahovalec z Talianska. Macri prevzal úrad taktiež v zložitej situácii. Posledná vláda bývalej prezidentky Fernándezovej Kirchnerovej vyčerpala devízové rezervy krajiny. Inflácia bola znova na úrovni 30% a štátny rozpočet bol znova deficitný. Macri nechal hneď zrušiť devízovú kontrolu zavedenú jeho predchodkyňou. To umožnilo devalvovať peso, rovnako boli upravené colné poplatky a kvóty na vývoz a dovoz. Vláda sa na začiatku roka 2016 dokázala dohodnúť s veriteľmi, ktorým Argentína odmietla v roku 2014 splatiť ich pohľadávky . Nový prezident a jeho vláda musela teda od začiatku riešiť vážne problémy, no už v priebehu prvého roka vlády bola táto schopná urobiť dôležité opatrenia pre stabilizáciu ekonomiky. Okrem zrušenia devízovej kontroly prestala centrálna banka ovplyvňovať napríklad kurz národnej meny. Vláda tým chcela dosiahnuť jednak zníženie inflácie na jednociferné číslo a jednak naštartovať hospodársky rast. Ale aj v polovici roka 2017 bola inflácia stále na úrovni 20% a sľubovaný ekonomický rast sa nedarilo výraznejšie zvýšiť . V roku 2016 však musel Macri čeliť veľkému škandálu, ktorý jeho meno spájal s tzv. Panama Papers. Na medzinárodnej úrovni sa nová administratíva zamerala na opätovné zlepšenie vzťahov so Spojenými štátmi, ktoré sa zhoršili počas predchádzajúcich argentínskych ľavicových vlád. 22. októbra 2017 sa v krajine uskutočnili voľby do časti parlamentu a senátu. Týmto však predchádzalo zmiznutie a smrť Santiaga Maldonada, aktivistu za práva indiánov, ktorý protestoval proti plánom zahraničnej spoločnosti na využitie indiánskej pôdy. Smrť Maldonada vyvolala po krajine masové protesty. Keďže Maldonado bojoval proti plánom zahraničných korporácii, ktoré podporoval prezident Macri, využila opozícia na čele s bývalou prezidentkou Fernándezovou Kirchnerovou túto udalosť a obvinila Macriho a jeho vládu z nedostatočnej snahy o vyšetrenie zmiznutia a smrti Maldonada. O návrat do politiky sa v týchto voľbách pokúsila aj bývalá prezidentka Fernándezová Kirchnerová, ktorá sa uchádzala o miesto v senáte. Macri podporoval vo voľbách koalíciu Cambiemos, teda Zmeňme to (táto zahŕňala aj jeho stranu Republikánsky návrh), Fernándezová Kirchnerová podporovala novú koalíciu s názvom Frente de la Unidad Ciudadana, teda Front občianskej jednoty. Bývalá prezidentka nakoniec nevyhrala vo svojej provincii, no druhé miesto jej zaručilo miesto v senáte. Vďaka tomu získala imunitu, keďže v tomto období čelila viacerým obvineniam z korupcie, ktoré sa týkali jej prezidentskej vlády. Ale zlá ekonomická situácia, v ktorej bola Argentína v čase odchodu bývalej prezidentky z funkcie pomohla aj v roku 2017 prezidentovi Macrimu vyhrať voľby, keď jeho koalícia zvíťazila tak vo voľbách do parlamentu, ako aj v senátnych voľbách, čím si tak prezident Macri upevnil svoju pozíciu v zákonodarnom zbore. 15. novembra 2017 zmizla argentínska ponorka San Juan. Vláda zahájila veľkú pátraciu akciu do ktorej sa následne pripojilo aj viacero ďalších štátov. Ani po týždňoch sa však ponorku nepodarilo vypátrať. Predpokladá sa, že celá jej posádka zahynula pri výbuchu. Ekonomickú situáciu krajiny sa však vláde nepodarilo zlepšiť a od januára do augusta 2018 oslabilo argentínske peso oproti americkému doláru o 42%. To vyvolalo ďalšie obavy, predovšetkým o to, či dokáže Argentína splácať svoje zahraničné dlhy. Vláda preto požiadala Medzinárodný menový fond o poskytnutie pôžičky, čo vyvolalo protesty verejnosti. V septembri 2018 zrušil prezident Macri niekoľko ministerstiev a zvýšil vývozné clá v snahe efektívnejšie riešiť novú ekonomickú krízu.


Čilský zázrak

Context: Priebeh Ekonomické reformy boli navrhnuté a uskutočnené skupinou čilských ekonómov známych pod prezývkou Chicago Boys , ktorú získali svojim štúdiom na University of Chicago. Plán mal 3 ciele: ekonomickú liberalizáciu, privatizáciu štátneho majetku a stabilizáciu inflácie. Úvodné reformy, boli implementované v troch etapách – v rokoch 1974 – 1983, 1985 a 1990. Naďalej prehlbované však boli aj po Pinochetovom odchode z čela krajiny.


Spojené provincie La Platy

Context: Dejiny Spojené provincie La Platy boli vytvorené cez zdĺhavý proces, ktorý začal v máji 1810, kedy obyvatelia a vojaci z Buenos Aires, hlavného mesta Miestokráľovstva Río de la Plata, zvrhli španielskeho miestokráľa Baltasara Hidalga de Cisnerosa v rámci tzv. Májovej revolúcie. Aj keď nebola formálne vyhlásená nezávislosť v tejto chvíli a vláda, ktorá vzišla z tejto revolúcie deklarovala vernosť zosadenému španielskemu kráľovi Ferdinandovi VII., v skutočnosti sa nová vláda pokúsila o reorganizáciu sociálnych, politických a ekonomických štruktúr miestokráľovstva. Keď čelila okamžitému odporu z niektorých častí miestokráľovstva (napríklad v Banda Oriental – súčasný Uruguaj – kde sa vyhlásil za miestokráľa Francisco Javier de Elío), tak sa revolúcia veľmi skoro pretransformovala do vojny za nezávislosť. Uprostred vojny za nezávislosť a počas celého obdobia od roku 1810 až do roku 1831, prebiehalo niekoľko vážnych konfliktov medzi stále sa meniacimi frakciami, ktoré sa týkali organizácie štátu a politických cieľov jednotlivých revolučných vlád. Na týchto konfliktoch sa podieľali štátne prevraty, rôzne vzbury, politicky motivované procesy, vyhrážky a väznenia oponentov, ktoré nakoniec prerástli do otvorenej občianskej vojny. Počiatočné revolučné vlády Okamžite od revolúcie vznikli vážne konflikty medzi rôznymi názormi ohľadom politickej organizácie provincii. Niektorí obhajovali silnú a výkonnú centrálnu vládu s malou zodpovednosťou voči regionálnych záujmom. Tento názor spočiatku presadzovali aj osvietenci a stúpenci nezávislosti. Iní sa snažili o integráciu zástupcov z provincii do väčšieho zhromaždenia. Keď druhý názor získal prevahu, začala v roku 1811 Primera chunta začleňovať zástupcov z provincii. Avšak keď začalo byť zrejmé, že takéto usporiadanie nebolo dostatočne účinné, aby viedlo riadne vojenské úsilie, prevzal výkonné právomoci triumvirát (Prvý triumvirát), kým zhromaždenie si ponechalo iba niektoré kontrolné funkcie. Zhromaždenie roku XIII. 8. októbra 1812 prebehla v Buenos Aires ďalšia revolúcia, ktorá viedla k zosadeniu tzv. Prvého triumvirátu a jeho nahradeniu Druhým triumvirátom. Vzburu viedli dvaja revolucionári José de San Martín a Carlos María de Alvear, táto dostala pomenovanie Revolúcia 8. októbra 1812. Revolúcia vznikla z dôvodu, že niektorí patrioti sa domnievali, že členovia Prvého triumvirátu nie sú dostatočne oddaní myšlienke nezávislosti. Druhý triumvirát zvolal národné zhromaždenie nazvané Asamblea del Año XIII, teda zhromaždenie roku XIII. Toto sa bez zástupcov niektorých provincii zišlo 31. januára 1813 (z toho vzniklo aj jeho pomenovanie). Úlohou zhromaždenia bolo definovanie vhodného systému pre republiku. Toto de facto znamenalo vyhlásenie nezávislosti na Španielsku a napísanie prvej ústavy nového štátu. Director Supremo Zhromaždenie roku XIII. sa okrem iného rozhodlo vymeniť tzv. Druhý triumvirát za iný orgán, ktorý bude vládnuť v krajine (1814). Tento však už nebol kolektívny, ale jednalo sa o jedno-osobový orgán, ktorý dostal názov Director Supremo de las Provincias Unidas del Río de la Plata, teda "hlavný riaditeľ" Spojených provincii La Platy. Každý Director Supremo mal mať funkčné obdobie dva roky. Zhromaždenie dúfalo, že pomocou tohto orgánu bude účinnejšie bojovať proti rojalistom, navyše Director Supremo nemal mať neobmedzenú moc, ale mal byť kontrolovaný radou pozostávajúcou z deviatich členov, pričom všetci mali byť zodpovední práve zhromaždeniu. V roku 1820 došlo k podpísaniu Dohody Pilar, čo znamenalo jednak koniec funkcie Directora Supremo a federalizáciu krajiny. Zároveň sa začalo šesťročné obdobie bez hlavy štátu nazvané tiež Anarquía del año 20, teda Anarchia 20. rokov. Vyhlásenie nezávislosti Deklarácia nezávislosti Spojených provincií (1816). Vojenské nezdary z roku 1815, kedy armáda Spojených provincií utrpela niekoľko porážok zo strany rojalistov a návrat španielskeho kráľa Ferdinanda VII. na trón znamenali nutnosť definitívne rozhodnúť o politickom statuse krajiny. 9. júla 1816 sa stretlo v meste San Miguel de Tucumán zhromaždenie reprezentantov provincií (nazývané v súčasnosti Congreso de Tucumán), ktoré vyhlásilo nezávislosť Spojených provincií Južnej Ameriky (resp. Spojených provincií La Platy) od španielskej koruny, zároveň boli vyhlásené ustanovenia pre vytvorenie ústavy. Liga Federal Liga Federal (1815-1820), tiež nazývaná Liga slobodných ľudí (Liga de los Pueblos Libres), bol aliancia niektorých provincii súčasnej Argentíny a Uruguaja, ktorá bola organizovaná pod demokratickými federalistickými myšlienkami, ktoré boli silno obhajované ich vodcom Josém Gervasiom Artigasom. Vláda Spojených provincií La Platy pocítila rastúcu hrozbu odvolania zo strany Federálnej ligy, takže neurobila nič, čo by znížilo potenciálnu hrozbu portugalskej invázie do provincii Misiones Orientales (v súčasnosti súčasť Brazílie) a Banda Oriental (v súčasnosti Uruguaj), čo boli hlavné bašty Artigasa. Brazílsky generál Carlos Frederico Lecor sa domnieval, že jeho početná a materiálna prevaha porazí Artigasa a jeho armádu, čo viedlo k okupácii Montevidea 20. januára 1817. Boje však pokračovali ďalšie tri roky predovšetkým na vidieku. Artigas bol nahnevaný z pasivity Buenos Aires a tak mu vyhlásil vojnu, keď prehrával s Portugalcami. 1. februára 1820 guvernéri z Federálnej ligy Francisco Ramírez a Estanislao López porazili armádu Directora Supremo, čím skončila centralistická vláda Spojených provincií a vznikla federálna dohoda (Dohoda Pilar) s provinciou Buenos Aires. Podobne Federálna liga skončila, keď sa jej provincie znovupripojili k Spojeným provinciám. Artigas bol porazený Portugalcami a ustúpil do provincie Entre Ríos. Tu odmietol Dohodu Pilar a vstúpil do vojny s bývalými spojencami (napríklad guvernérom Franciscom Ramírezom), ktorí rozdrvili zvyšky Artigasovej armády. Artigas tak odišiel do exilu v Paraguaji, kde zostal až do svojej smrti. Východné provincie boli anektované Brazíliou v roku 1821. Anarchia 20. rokov Zhromaždenie reprezentantov provincii (Congreso de Tucumán) prijalo v roku 1819 novú ústavu. Táto však bola prijatá iba zástupcami Buenos Aires, no odmietnutá ostatnými provinciami, takže nezačala vôbec platiť. Bitka pri potoku Cepeda v roku 1820 zmarila cieľ lídrov Buenos Aires riadiť krajinu pod argentínskou ústavou z roku 1819. V roku 1820 došlo k podpísaniu Dohody Pilar, čím sa krajina federalizovala, no zároveň s koncom posledného Directora Supremo v rovnakom roku stratila na 6 rokov hlavu štátu. Medzi rokmi 1820 a 1826 Spojené provincie fungovali ako voľná aliancia autonómnych provincii, ktoré spolu fungovali na základe paktov a zmlúv. Absentovala však skutočná ústredná vláda. Medzinárodné vzťahy celého spoločenstva však riadil guvernér Buenos Aires. V roku 1826 získal dostatočnú silu Bernardino Rivadavia, ktorý sa stal prvým prezidentom. Vo funkcii však bol iba rok a pol, keďže čelil množstvu domácich problémov a aj následnej vojne s Brazíliou. Vojna s Brazíliou a nezávislosť Uruguaja Bitka pri Sarandí (1825). Spojené provincie tvorené vojakmi z Banda Oriental porazili Brazíliu. V roku 1825 začala vojna s Brazíliou. Slabosť a rozpoltenosť Spojených provincií využila Brazília, ktorá už v roku 1816 zaútočila na východné časti krajiny a v januári 1817 okupovala Montevideo. Miestne sily definitívne porazili Brazílčania v roku 1820 a anektovali tak niektoré časti východných provincii, ktoré boli známe pod označením Cisplatina. Po vyhlásení nezávislosti Brazílie na Portugalsku sa Cisplatina stala súčasťou Brazílskej ríše. Obyvateľstvo v týchto oblastiach, predovšetkým v Cisplatine (Banda Oriental), však bolo voči Brazílčanom pomerne nepriateľské. Spojené provincie tak obyvateľstvu poskytli politickú a materiálu podporu, pretože sa domnievali, že im to pomôže nastoliť znova vlastnú vládu nad týmto regiónom. Odpor miestneho obyvateľstva viedli Fructuoso Rivera a Juan Antonio Lavalleja. V roku 1825 zvolali títo zhromaždenie na ktorom vyhlásili nezávislosť od Brazílie a potvrdili opätovne vernosť Spojeným provinciám. Ako odpoveď vyhlásila Brazília Spojeným provinciám vojnu. Brazília sa snažila využiť svoju námornú prevahu a zahájila blokádu Río de la Plata a tým aj obchodu do Spojených provincií. Po počiatočných úspechoch menšej argentínskej flotily však Brazília využila svoju prevahu a zvíťazila v rozhodujúcej námornej bitke pri Monte Santiago (7-8. apríl 1827), čím úspešne predĺžila námornú blokádu Buenos Aires. V pozemných bitkách však boli Argentínčania oveľa úspešnejší, keď potupili brazílskeho cisára, ktorý sa musel vzdať priameho velenia nad armádou a vrátiť sa do hlavného mesta Brazílie. V bitke pri Ituzaingó zvíťazili Argentínčania a zabránili tak prípadnému postupu Brazílčanov k Buenos Aires. V bitke pri meste Sarandí jednoznačne vyhrali jednotky Spojených provincií, ktoré však tvorili iba bojovníci z Banda Oriental. Neuspokojivé výsledky znamenali, že konflikt sa stal v Brazílii veľmi nepopulárnym, pričom aj veľmi zaťažoval štátny rozpočet oboch krajín. Obe bojujúce strany tak pristúpili k podpisu Dohody z Montevidea (1828), ktorá ukončila vojenský konflikt. Cisplatina tak dostala nezávislosť pod názvom Východná republika Uruguaj, čo je predchodca súčasného Uruguaja. Obnovenie občianskej vojny Keď sa argentínske jednotky vrátili z vojny s Brazíliou do Buenos Aires, ich veliteľ Juan Lavalle viedol vojenský prevrat proti guvernérovi Manuelovi Dorregovi, ktorého pri prevrate popravili (1. december 1828). Lavalle začal ťaženie proti federalistom. Odpor voči Lavallovi zorganizoval Juan Manuel de Rosas. Rosas donútil Lavalla opustiť vládu a obnovil parlament. Lavallov spojenec José María Paz následne v roku 1830 zorganizoval tzv. Unitárnu ligu, do ktorej sa pripojilo deväť západných a severných provincii krajiny. Naopak Rosas podpísal v roku 1831 tzv. Federálny pakt (Pacto Federal), do ktorého sa pridali okrem Buenos Aires aj provincie Santa Fe a Entre Ríos. Všetky unitárne provincie však boli v prebiehajúcom konflikte porazené a pripojili sa k paktu, čím vznikla Argentínska konfederácia. Rosas sa zostal guvernérom Buenos Aires, ktorá sa stala hlavnou funkciou v konfederácii zodpovednou za medzinárodné vzťahy celej krajiny.


Salvádor

Context: Ekonomika Po podpise mierovej dohody v Chapultepecu zaznamenávala ekonomika mierny, ale trvalý rast. Od 1. januára 2001 sa americký dolár stal platidlom rovnocenným domácemu colónu, ktorý postupne ako platidlo v obchodnej praxi zanikol. Rastie podiel výroby a služieb na výkonnosti ekonomiky, a to na úkor pestovania kávy. Hlavné priemyselné odvetvia sú potravinárstvo, petrochémia, chémia, textilný a nábytkársky priemysel. Salvádor podpísal dohodu o voľnom obchode s USA, Strednou Amerikou a Dominikánskou republikou (CAFTA), ako aj s Mexikom, Čile, Tchajwanom, Kolumbiou a Panamou. Najväčším zdrojom príjmov do štátneho rozpočtu je DPH, ktorej sadzba je od roku 1995 13%. Dolarizácia ekonomiky spôsobila pokles úrokových sadzieb. Finančné agentúry ako Moody´s dávajú vyššie hodnotenie ekonomiky v Latinskej Amerike iba Čile a Mexiku. Salvádorské investície je možné nájsť v celej Strednej Amerike. Významným zdrojom vylepšujúcim zahraničnoobchodné saldo sú aj úspory, ktoré zasielajú krajania pracujúci v Severnej Amerike svojim príbuzným. Medziročná inflácia je menšia ako 10% a export stále rastie.


Veľká chunta

Context: Vláda Veľká chunta nechcela robiť od začiatku radikálne rozhodnutia a rozhodla sa počkať, ako sa vyvinie situácia v Španielsku, kde Španieli bojovali proti Francúzom. Chunta sa však dostala do problémov, pretože už nevládla iba Buenos Aires, ale mala spravovať celé miestokráľovstvo. Tým začali vznikať prvé nezhody medzi zástupcami Buenos Aires (ktorí presadzovali viac záujmy hlavného mesta) a zástupcami z provincii (ktorí žiadali spravodlivejšiu politiku, ktorá by zohľadňovala záujmy celej krajiny). Došlo tak k založeniu tzv. provinčných chúnt (Juntas Provinciales). Tieto spadali pod veľkú chuntu. Pod provinčnými chuntami fungovali ešte miestne chunty, ktoré spravovali dané mesto alebo osadu. Tento systém bol pomerne pozitívne prijatý naprieč celou krajinou, no niektoré mestá tento model odmietli. Negatívny vplyv však mali vojenské neúspechy armády Spojených provincii La Platy. Tieto neúspechy mali za následok stratu niektorých území pôvodného miestokráľovstva, kedy došlo k postupnej strate Horného Peru (Bolívia), Paraguaja a Banda Oriental (Uruguaj). Slabosť vlády mala za následok revolúciu, ktorá sa uskutočnila 5. a 6. apríla 1811. Vzbúrenci obsadili hlavné námestie v Buenos Aires (súčasné Plaza de Mayo) a odovzdali chunte niekoľko petícii. Pod tlakom udalostí došlo k nahradeniu niektorých členov chunty. Po vojenských neúspechoch sa vláda rozhodla vyslať na sever svojho prezidenta Cornelia Saavedru, aby reorganizoval armádu a zastavil možnosť španielskej invázie. Odchodom prezidenta tak zostala vláda bez svojho vodcu. V tom istom čase muselo Buenos Aires čeliť námornej blokáde zo strany rojalistov z Montevidea. Toto využila miesta vláda Buenos Aires (cabildo), ktorá začala tlačiť na členov veľkej chunty. Miesta vláda Buenos Aires chcela pre seba získať väčšiu moc na úkor veľkej chunty. Predseda miestnej vlády Domingo Matheu dokonca nechal z Buenos Aires vyhnať sekretára veľkej chunty. Buenos Aires si postupne získalo čoraz väčší vplyv a 22. septembra 1811 na zasadnutí veľkej chunty sa zástupcom z hlavného mesta podarilo členov veľkej chunty prinútiť, aby bola táto nahradená novou vládou. Nová vláda bola skutočne vytvorená a stala známou pod označením prvý triumvirát. Avšak istý čas fungovali popri sebe tak triumvirát ako aj veľká chunta. Vzájomný vzťah však nebol jasne určený, no v praxi fungovala vláda tak, že ak chunta schválila nejaké opatrenie, muselo byť toto následne schválené aj miestnou vládou Buenos Aires. Tento stav sa však ukázal ako dlhodobo neudržateľný a v novembri 1811 bola chunta definitívne zrušená.


Augusto Pinochet

Context: Stúpenci a odporcovia Pinochetovi stúpenci vyzdvihujú jeho zásluhy na odvrátení hrozby komunizmu, boj proti radikálnym ľavicovým teroristickým skupinám a presadenie politiky voľného trhu. Jeho odporcovia ho obviňujú zo zničenia čilskej demokracie, presadzovania politiky represívneho štátu, mučenia odporcov, uspokojovania súkromných potrieb z pozície svojho postavenia a prijatia ekonomického modelu, ktorý zvýhodňoval bohatých a poškodil stredné a nižšie príjmové skupiny obyvateľstva. V súčasnosti aj jeho stúpenci prijímajú ako fakt, že za jeho vlády došlo k prenasledovaniu, mučeniu a smrti ľudí, ktorí nesúhlasili s jeho politikou. Rôzne nezávislé vyšetrovania a správy uvádzajú, že počas jeho režimu bolo usmrtených 1 200 až 3 200 ľudí, ďalších vyše 30 000 bolo nezákonne väznených a preukázateľne mučených. Tieto represie boli namierené proti celému, aj umiernenému ľavicovému spektru a týkali sa napr. aj kresťanských socialistov, ich obeťami sa navyše často stávali aj deti.


Občianska vojna v Guatemale

Context: 1960 – 1980 Prvé organizácie ozbrojeného odporu začali vznikať na začiatku 60. rokov a pozostávali predovšetkým z členov zakázanej Guatemalskej strany práce a mladých, ľavicovo orientovaných dôstojníkov, ktorí sa 13. novembra 1960 otvorene vzbúrili proti rozkazom vládnucej chunty. Väčšina z nich bola vtedy zmasakrovaná, no tí, ktorý prežili sa ukryli do hôr a podľa vzoru kubánskej revolúcie odštartovali partizánsku vojnu. V tom čase najväčšia povstalecká organizácia, známa ako Ozbrojené sily povstalcov (Fuerzas Armadas Rebeldes), uskutočňovala útoky proti vojenskej chunte a jej podporovateľom aj priamo v Guatemala City, pričom napr. v r. 1968 zavraždili amerického veľvyslanca Johna Gordon Meina . V priebehu 70. rokov vzniklo viacero ďalších povstaleckých skupín, ako napr. Revolučná organizácia ozbrojeného ľudu , či Partizánska armáda chudobných , pričom všetky tieto organizácie nadviazali úzku spoluprácu. Armáda už od začiatku proti povstalcom podnikala tvrdé kroky a zintenzívnila represie, pričom od druhej polovice 60. zriaďovala tzv. eskadry smrti, ktoré uskutočňovali početné vraždy, únosy a „zmiznutia“ politických odporcov režimu. Napriek všetkým týmto udalostiam však občiansky konflikt v 60. a 70. rokoch mal pomerne nízku intenzitu oproti tomu, čo nasledovalo v 80. rokoch.


Hnutie 26. júla

Context: Introduction Vlajka Hnutia 26. júla Hnutie 26. júla (špan.: Movimiento 26 de Julio , skr. M-26-7 ) bola kubánska guerillová organizácia, ktorá na konci 50. rokov 20. st. pod vedením Fidela Castra uskutočnila revolúciu proti diktátorovi Fulgenciovi Batistovi. Názov hnutia sa viaže k udalostiam z 26. júla 1953, keď skupina vyše 150 revolucionárov pod vedením právnika Fidela Castra uskutočnila ozbrojený útok na kasárne Moncada a Bayamo, pričom cieľom tejto akcie bolo spustenie povstania proti diktátorskému režimu Fulgencia Batistu. Útok sa skončil neúspešne a väčšina jeho účastníkov bola zabitá (len veľmi malá časť z nich zahynula priamo pri útoku, väčšinu zavraždili neskôr počas „výsluchov“ po zadržaní alebo vo väzniciach). Zvyšok účastníkov útoku, vrátane Fidela Castra a jeho brata Raúla odsúdili na dlhoročné tresty odňatia slobody vo väznici na Isla de Pinos (dnes Isla de Juventud – Ostrov mládeže ). Na upokojenie domácej situácie udelil v máji 1955 Batista väčšine svojich politických väzňov milosť, vrátane Castra a jeho útočníkov z Moncady. Castro bol už v tom čase v rámci protibatistovskej opozície veľmi populárny a 12. júna 1955 oficiálne založil Hnutie 26. júla . O necelý mesiac na to odišiel do exilu v Mexiku, kde začal formovať ozbrojenú vetvu hnutia, s ktorou plánoval vylodiť sa na Kube a spustiť revolúciu. Medzitým sa napriek policajnému prenasledovaniu a represiám rozrástlo Hnutie 26. júla aj priamo na Kube, obzvlášť vo veľkých mestách ako Havana či Santiago de Cuba, kde je jedným z popredných aktivistov hnutia Frank País (zavraždený Batistovou políciou 30. júla 1957). Po spustení partizánskej vojny v decembri 1956 sa mnohí členovia hnutia pridali ku Castrovým povstalcom v horách (táto časť hnutia sa začala nazývať Ejército Rebelde ), alebo pokračovali v odbojovej činnosti v mestských oblastiach (tzv. mestský front). Hoci obe vetvy hnutia úzko spolupracovali, nie vo všetkých otázkach dosiahli konsenzus a niekedy dochádzalo k rozporom. K takejto situácii došlo napr. v prípade generálneho štrajku z 9. apríla 1958, ktorý presadzoval mestský front, zatiaľčo Castro ho odmietal ako neefektívny. To sa ukázalo ako pravda a štrajk už v zárodku Batista brutálne potlačil. Po víťazstve revolúcie v januári 1959 sa Hnutie 26. júla pod vedením F. Castra stalo najsilnejšou stranou v novej vláde a v júli 1961 sa spojilo s ďalšími organizáciami protibatistovského odboja, aby sa v r. 1965 pretransformovalo na Komunistickú stranu Kuby .


Veľká proletárska kultúrna revolúcia

Context: Príčiny Oficiálnym zámerom kultúrnej revolúcie bolo „vykorenenie kapitalizmu“ v Komunistickej strane Číny, ktoré mal uskutočniť ľud podľa myšlienky „masovej demokracie“. Skutočnou príčinou kampane však bola postupná strata vplyvu Mao Ce-tunga na chod štátu a jeho postupné zatlačovanie do ústrania novou generáciou čínskych komunistov. Najmä mladí intelektuáli začali používať nepriame metódy podobenstiev, narážok a historických príkladov, aby podnietili a podporili kritiku chýb Veľkého skoku a Maovej taktiky mobilizácie más. Kritické hlasy zaznievali najmä z Pekingu, kde na čele mestskej straníckej organizácie stál Pcheng Čen. Mao, ktorý od víťazstva čínskej komunistickej revolúcie v roku 1949 nazhromaždil rozsiahle právomoci, sa preto teraz rozhodol mobilizovať masy, aby znovu získal svoje neotrasiteľné postavenie na čele štátu.


Maximiliano Hernández Martínez

Context: Introduction  Maximiliano Hernández Martínez ( 21. október 1882, San Matías, Salvádor - † 15. máj 1966, veľkostatok Jamastrán, Honduras) bol salvádorský vojak a diktátor. Pochádzal z ôsmich detí. Po ukončení vojenskej školy v Guatemale sa postupne stal brigádnym generálom. V roku 1931 bol zvolený za viceprezidenta republiky. O deväť mesiacov neskôr, po vojenskom prevrate sa stal prezidentom, čo o rok neskôr potvrdil aj parlament. Vládol autoritárskym spôsobom a prostredníctvom dekrétov 13 rokov. V r. 1932 krvavo potlačil povstanie roľníkov proti svojej vláde, pričom dal zmasakrovať vyše 10 000 ľudí. Bol horlivým fašistom a zaviedol rasistický zakon, ktorý zabraňoval vstupu černochov do krajiny. Na druhej strane, počas jeho vlády nastalo ozdravenie verejných financií, bola založená štátna emisná banka, vyrovnal sa zahraničný dlh a bola vybudovaná salvádorská časť Panamerickej magistrály. Založil fondy financujúce bývanie pre chudobných, civilným osobám zrušil právo nosiť zbraň a nechal stíhať každého, kto bol "tulák a neviedol čestný život". Kriminalitu potláčal drakonickými zákonmi. Trestom za krádež bola amputácia ruky, v prípade recidívy poprava zastrelením. V roku 1939 presadil čiastočné volebné právo žien. V roku 1944 odstúpil po generálnom štrajku, vyvolanom rozhodnutím parlamentu o predĺžení jeho funkčného obdobia. Zomrel zavraždený svojím šoférom o 22 rokov neskôr v exile v Hondurase. Ten ho dobodal na smrť ako pomstu za smrť jeho otca, ktorý bol jednou z obetí Martinezovej diktatúry. Kategória:Narodenia v 1882 Kategória:Úmrtia v 1966 Kategória:Prezidenti Salvádora Kategória:Diktátori


Andrés Manuel López Obrador

Context: Prvé pokusy o kreslo prezidenta López Obrador sa o úrad prezidenta uchádzal trikrát - vo voľbách v roku 2006, 2012 aj 2018. V roku 2006 ako kandidát Strany demokratickej revolúcie skončil tesne na druhom mieste za víťazom Felipem Calderónom (PAN) v pomere 35,9% ku 35,3%. V roku 2012 skončil znovu ako kandidát PRD opäť druhý, keď ho porazil Enrique Peña Nieto (PRI) v pomere 38,2% ku 31,6%. V oboch prípadoch mal teritoriálne podporu najmä v južných štátoch (domovské Tabasco, Guerrero, Oaxaca).


Važecká dolina

Context: Okrajom Važeckej doliny prechádzajú tri značkované turistické chodníky. Najnižšia  zeleno označená cesta ide ponad Cestu Slobody lesným porastom zo Štrbského Plesa k bývalej Chate kpt. Rašu a ďalej ku starej horárni Tri studničky. Potom vystupuje v serpentínach na Grúnik a popod juhozápadný hrebeň Kriváňa k Vyšnej priehybe. Odtiaľ šikmo vpravo pretína široký Krivánsky žľab a pod Daxnerovým sedlom sa napája na  modro značkovanú cestu od Jamského plesa. Druhou veľmi frekventovanou cestou je  červenou značená magistrála, ktorá pretína celé južné úbočie Vysokých Tatier. Z Podbanského ide okolo horárne na Troch studničkách ku bývalej Chate kpt. Rašu, odtiaľ miernym výstupom do Važeckej doliny. Treťou je  modro značená trasa, ktorá odbočuje z magistrály tesne pred Jamským plesom a vystupuje južným úbočím Malého Kriváňa cez Jamy a nad Krivánskymi baňami sa spája so  zelenou značkou od Grúnika do Daxnerového sedla a potom vystupuje na vrchol Kriváňa.


Slamená

Context: Prístup Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no západným úpätím vedie Murnou dolinou z osady Čierny Váh do Važca zeleno značený chodník.


Suchá dolina (važecká)

Context: Introduction  Suchá dolina , na turistických mapách ako Dolina suchej vody , býva označovaná aj ako važecká Suchá dolina alebo Suchá dolina važecká , Suchovodská dolina , dolina Suchej vody (, , ) je dolina, ktorá je samostatným odvetvím Važeckej doliny, ktoré smeruje rovnobežne s ňou v dĺžke pod Nefcerské sedlo. Do Važeckej doliny ústi v jej prednej časti.


Važecká dolina

Context: Turistika Okrajom Važeckej doliny prechádzajú tri značkované turistické chodníky. Najnižšia zeleno označená cesta ide ponad Cestu Slobody lesným porastom zo Štrbského Plesa k bývalej Chate kpt. Rašu a ďalej ku starej horárni Tri studničky. Potom vystupuje v serpentínach na Grúnik a popod juhozápadný hrebeň Kriváňa k Vyšnej priehybe. Odtiaľ šikmo vpravo pretína široký Krivánsky žľab a pod Daxnerovým sedlom sa napája na modro značkovanú cestu od Jamského plesa. Druhou veľmi frekventovanou cestou je červenou značená magistrála, ktorá pretína celé južné úbočie Vysokých Tatier. Z Podbanského ide okolo horárne na Troch studničkách ku bývalej Chate kpt. Rašu, odtiaľ miernym výstupom do Važeckej doliny. Treťou je modro značená trasa, ktorá odbočuje z magistrály tesne pred Jamským plesom a vystupuje južným úbočím Malého Kriváňa cez Jamy a nad Krivánskymi baňami sa spája so zelenou značkou od Grúnika do Daxnerového sedla a potom vystupuje na vrchol Kriváňa. Samotná Važecká dolina je pre turistov uzavretá.


Kozie chrbty

Context: Poloha a prírodné podmienky Pohorie sa tiahne východozápadným smerom, od Jánoviec pri Poprade až po Kráľovu Lehotu pri sútoku Bieleho a Čierneho Váhu. Jeho severné svahy spadajú do Podtatranskej kotliny, južnú hranicu s Nízkymi Tatrami tvorí údolie Čierneho Váhu. Východnejšie je situovaná hlboká a výrazná Vikartovská priekopa, ktorou preteká horný tok rieky Hornád, patriaca Hornádskej kotline. Hlavný hrebeň pohoria len málokde klesá pod hranicu 1 000 metrov nad morom. Svoj vrchol dosahuje na Kozom kameni (), ktorý má dva vrcholy spojené úzkym skalnatým hrebeňom. Potom mierne klesá cez Krížový vrch () a Krížovú () do hlbokého zárezu pri Kvetnici. Reliéf pohoria má prevažne charakter vrchoviny. Pohorie je sčasti tvorené Važeckým krasom, rozprestierajúcim sa južne od Važca na ploche približne 30 kilometrov štvorcových. Vyskytujú sa tu najmä podzemné krasové javy, najznámejším z nich je sprístupnená Važecká jaskyňa.


Važecký chrbát

Context: Vymedzenie Važecký chrbát tvorí západnú časť pohoria a z veľkej časti ho ohraničuje údolie Čierneho Váhu z juhu a Bieleho Váhu zo severozápadu. Na západe a severe susedí s Liptovskou kotlinou, na severovýchode s Popradskou kotlinou (tieto dve sú podcelkami Podtatranskej kotliny), na východe pokračujú Kozie chrbty podcelkom Dúbrava. Na juhovýchode susedí Vikartovská priekopa, patriaca pod Hornádsku kotlinu, a južne sú údolím Čierneho Váhu oddelené Kráľovohoľské Tatry, podcelok Nízkych Tatier.


Važecká dolina

Context: Okolie Jej stredná časť má názov Zadný handel a niečo nižšie je Predný handel a Poľana po babou. Preteká ňou Zlomiskový potok, ktorý v spojení s Furkotským potokom tvorí Biely Váh. V dolnej časti doliny leží Jamské pleso, v hornej časti je Krivánske Zelené pleso a Malé pliesko. Dolina je rozdelená južným hrebeňom Malého Kriváňa na Krivánsky žľab a Krivánsky kotol. Hranicu Važeckej doliny na severe a severozápade tvorí záver krivánskej rázsochy a na východe Suchá dolina a Jamský hrebeň vychádzajúci z Krátkej.


Malá Vápenica

Context: Prístup Na vrchol nevedie značená trasa, no západne situovanou dolinou Ráztoky vedie žlto značený turistický chodník z rázcestia Ipoltica (napojenie na chodník z osady Čierny Váh) do sedla Priehyba. Tam sa pripája na hrebeňovku (Cesta hrdinov SNP), z ktorej sa dá cez Veľkú Vápenicu prejsť na vrchol po hrebeni.


Spálená (vrch v Západných Tatrách)

Context: Lavínové žľaby Priamo z masívu spadá smerom na severovýchod strmý lavínový žľab do Spálenej doliny a tiež smerom na juhozápad spadá do časti Hlbokej doliny nazývanej Vrece o niečo miernejší skalnatý žľab.


Brada (vrch v Kozích chrbtoch)

Context: Poloha Nachádza sa v strednej časti Kozích chrbtov, v geomorfologickom podcelku Važecký chrbát. Leží na hranici Žilinského a Prešovského kraja a okresov Liptovský Mikuláš a Poprad a zasahuje na katastrálne územie obcí Važec a Štrba. Najbližšími sídlami sú východne ležiace obce Šuňava a Štrba, severozápadne situovaný je Važec a západne sú obce Východná, Hybe a osada Čierny Váh. Vrcholom vedie hranica ochranného pásma Národného parku Nízke Tatry.


Rybíková

Context: Prístup Na vrchol nevedie značená turistická trasa, no západným úpätím vedie do sedla Muránsko modrý chodník z osady Čierny Váh. Východne situovanou Murnou dolinou vedie zeleno značená trasa z Čiernovážskej doliny do Važca.