Tibor Melichárek

Context: Klubový hokej S hokejom začínal vo VTJ Topoľčany, kde odohral päť sezón v 1. SHL. V najvyššej slovenskej súťaži debutoval až ako 24-ročný, keď ho pred ročníkom 2000/01 angažoval HC Slovan Bratislava. Pred ďalšou sezónou prestúpil do Dukly Trenčín, kde pôsobil šesť rokov. V sezóne 2003/04 klub získal majstrovský titul, keď vo finále play-off porazil HKm Zvolen 4:2 na zápasy. Po základnej časti ročníka 2006/07 bol s 29 gólmi druhým najlepším strelcom súťaže po Marekovi Uramovi. V kvalitných výkonoch pokračoval i v priebehu play-off, jeho klub sa prebojoval do finále, kde prehral so Slovanom Bratislava 0:4 na zápasy. Pred ďalším ročníkom uzavrel zmluvu s klubom Sibir Novosibirsk z ruskej superligy, kde sa mal stať spoluhráčom Miroslava Kováčika. Za mužstvo však neodohral žiaden zápas, pretože už o mesiac vedenie s oboma slovenskými hráčmi rozviazalo zmluvu, dôvodom bola skutočnosť, že počet cudzincov v tíme prevyšoval povolený limit. Následne podpísal kontrakt so Spartou Praha. Prvý rok v tomto klube zaznamenal v základnej časti 11 gólov. V priebehu MS 2008 si privodil zranenie ramena, kvôli ktorému vynechal podstatnú časť letnej prípravy na ďalší ročník. Z tohto dôvodu vypadol zo základnej zostavy a v prvých šiestich kolách nastúpil len raz, potom ho klub poslal na mesačné hosťovanie do Třinca. Začiatkom decembra prestúpil do HC České Budějovice. Manažér klubu Jaromír Látal ho označil za hráča s výborným ťahom na bránku, schopného dať gól. 23. februára 2009 sa s vedením dohodol na predĺžení zmluvy do konca sezóny 2010/11. Od sezóny 2010/11 hráva opäť v slovenskej extralige, prvé dva roky v Dukle Trenčín. Pred ročníkom 2012/13 ho angažoval nováčik súťaže ŠHK 37 Piešťany. Mužstvo sa prekvapivo prebojovalo až do semifinále play-off, v ktorom prehralo s HKm Zvolen 3:4 na zápasy. V ďalšom ročníku dosiahlo rovnaké umiestnenie, keď prehralo s HC Košice 2:4 na zápasy. Koncom mája 2014 podpísal zmluvu s Duklou Trenčín, keď ho oslovil asistent trénera Branislav Jánoš, do rovnakého klubu prestúpil aj jeho spoluhráč Vladimír Nemec. V sezóne 2016/17 posilnil klub MHK Dubnica nad Váhom na zápasy play-off. S klubom získal titul v 2. hokejovej lige SR, klub tiež postúpil do Budiš 1. hokejovej ligy SR. Klubová štatistika Sezóna Klub Liga Základná časť Play-off Z G A B TM +/- Z G A B TM +/- 1995/96 VTJ Topoľčany 1. SHL 48 18 8 26 8 1996/97 VTJ Topoľčany 1. SHL 48 19 15 34 10 1997/98 VTJ Topoľčany 1. SHL 29 16 9 25 28 1998/99 VTJ Topoľčany 1. SHL 36 12 15 27 46 1999/00 VTJ Topoľčany 1. SHL 44 30 21 51 12 2000/01 HC Slovan Bratislava SE 50 13 10 23 12 +26 7 2 2 4 0 +4 2001/02 Dukla Trenčín SE 51 7 10 17 12 +3 7 1 3 2002/03 Dukla Trenčín SE 54 13 7 20 6 +21 12 4 2 6 8 2003/04 Dukla Trenčín SE 52 22 10 32 4 +31 14 5 2 7 2 +6 2004/05 Dukla Trenčín SE 53 14 9 23 18 +15 11 0 2 2 2 0 2005/06 Dukla Trenčín SE 54 12 13 25 18 +9 4 0 0 0 20 -1 2006/07 Dukla Trenčín SE 54 29 31 60 77 +41 14 9 4 13 2 +11 2007/08 HC Sparta Praha ČE 52 11 3 14 14 -4 4 1 1 2 0 -1 EPM 3 2 1 3 2 2008/09 HC Sparta Praha ČE 10 0 1 1 4 HC Třinec ČE 12 3 2 5 4 HC České Budějovice ČE 23 2 9 11 4 2009/10 HC České Budějovice ČE 49 5 4 9 10 +2 5 3 1 4 0 0 2010/11 Dukla Trenčín SE 56 16 21 37 28 +11 9 2 3 5 0 2 2011/12 Dukla Trenčín SE 48 5 18 23 28 -4 10 4 1 5 4 +1 2012/13 ŠHK 37 Piešťany SE 56 17 7 24 36 -1 10 4 5 9 12 -3 2013/14 ŠHK 37 Piešťany SE 55 12 20 32 36 -2 11 3 2 5 8 -3 2014/15 Dukla Trenčín SE 56 19 20 39 30 +13 5 1 0 1 2 -3 2015/16 Dukla Trenčín SE 55 19 8 27 14


Juraj Halaj

Context: Klubový hokej S hokejom začínal v MHk 32 Liptovský Mikuláš. V tomto klube pôsobil až do sezóny 2001/02, keď prestúpil do Slovana Bratislava, kde získal dva majstrovské tituly v rade. Od ročníka 2004/05 hral v HK Aquacity ŠKP Poprad, kde patril k najproduktívnejším hráčom. Od sezóny 2008/09 hral v rodnom Liptovskom Mikuláši, kde po dvoch rokoch ukončil aktívnu kariéru.


Marek Bartánus

Context: Klubový hokej V roku 2005 ho draftoval v štvrtom kole z celkového 92. miesta klub NHL – Tampa Bay Lightning. Sezóny 2005-2007 odohral v Ontario Hockey League (OHL) v drese Owen Sound Attack. V sezóne 2007/2008 už pôsobil v klube HC Košice, kde sa mu ale strelecky nedarilo. V 48 zápasoch základnej časti skóroval iba trikrát a v priebehu sezóny bol poslaný na hosťovanie do prvoligového Trebišova, kde v siedmich zápasoch získal 13 bodov (7+6). Sezónu 2008/2009 začal v Košiciach, no následne sa dohodol na zmluve s Popradom. V nasledujúcej sezóne 2009/2010 sa stal v drese MHK 32 Liptovský Mikuláš najlepším strelcom v základnej časti slovenskej extraligy, keď v 47 zápasoch strelil 28 gólov a pridal k nim aj 21 asistencií. Pred sezónou 2010/2011 sa upísal českému klubu HC Sparta Praha, kde odohral 50 zápasov, v ktorých zaznamenal 17 bodov (9+8). Po sezóne ho Sparta uvoľnila na ročné hosťovanie do tímu HC Karlovy Vary, odkiaľ následne putoval do bratislavského Slovana. V základnej časti odohral 36 zápasov, v ktorých zaznamenal 27 bodov, v play-off pomohol Slovanu k zisku titulu ďalšími 12 bodmi v 16 zápasoch. V sezóne 2012/2013 vo veľkej konkurencii útočníkov v KHL nedostal šancu a sezónu začal v Skalici, kde si v 14 zápasoch pripísal rovnaký počet bodov a patril medzi najproduktívnejších hráčov mužstva. Sezónu dohral na hosťovaní v českých Vítkoviciach. Sezónu 2013/2014 začal v extraligových Piešťanoch. Následne sa dohodol na kontrakte do 31. decembra 2013 s druholigovým švajčiarskym klubom HC Ajoie. V januári podpísal zmluvu do konca sezóny s extraligovými Košicami. V Košiciach zotrval aj nasledujúce dve sezóny, v sezóne 2015/2016 bol kapitánom mužstva. V máji 2017 prestúpil do tímu majstra HC Banská Bystrica. V jeho drese získal dva majstrovské tituly.


Ľadové pleso

Context: Ľadové pleso (oficiálne), nesprávne Zbojnícke ľadové pleso (správnejšie má sa volať Ľadové pleso vo Veľkej Studenej doline alebo zriedkavejšie Zbojnícke Ľadové pleso), ({{vjz|pol| Zmarzly Staw, Zmarzly Staw Staroleśny}}, ''Eisee'' (deu), ''Jegestó'' alebo ''Nagytarpataky Jegestó'' (hun)) je pleso vo  Veľkej Studenej doline v kotline pod juhovýchodnou stenou Hranatej veže a Kresaným rohom nad Starolesnianskym plesom Vysokých Tatrách. Pleso býva do leta zamrznuté. Meno mu dal jeho ľad. Má rozlohu . Dosahuje maximálnu hĺbku 17.8 m. Leží v nadmorskej výške 2057 mnm.


Zmrzlé pleso

Context: Názov Pleso je uzavreté vysokými štítmi a preto do neskorého leta je pokryté ľadom. Maďarský názov Jeges-tó znamená Ľadové pleso , rovnaký význam má nemecký názov. Obmeny Zamrzlé pleso, Zamrznuté pleso a Zmrznuté pleso zavádzajú k nežiaducim zámenám so Zamrznutým plesom pod Poľským hrebeňom.


Belasé pleso

Context: Introduction  Belasé pleso () leží v Doline Zeleného plesa v prostrednom dolinnom stupni Červenej doliny. Vyplňuje hlboký ľadovcový kar, v dolnej časti je prehradené vysokou morénou.


Trojrohé pleso

Context: Introduction  Trojrohé pleso , Trojuholníkové pleso , Trojhranné pleso (, , ) je druhé najväčšie jazero zo skupiny Bielych plies ležiacich na juh od Veľkého Bieleho plesa v Doline Bielej vody vo Vysokých Tatrách. Leží na východ od magistrály medzi Žeruchovým prameňom a Veľkým Bielym plesom. Pleso dostalo názov od trojuholníkového tvaru. Je to morénové jazero. Má rozlohu . Je dlhé, široké a hlboké. Leží v nadmorskej výške


Krivánske Zelené pleso

Context: Názov Hlboké pleso odráža reflexy na hladine, ktoré dodávajú vode zdanlivo zelenkasté zafarbenie.


Zamrznuté pleso

Context: Názov Hladina plesa býva väčšinou do neskorého leta pokrytá snehom a ľadom. Tým, že na rozdiel od Ťažkého plesa v Ťažkej doline bol pre neho ustálený názov Zamrznuté pleso, možno ich od seba jasne rozlišovať, lebo ležia v spoločnom dolinnom systéme a aj začiatok cesty k nim cez Bielovodskú dolinu vedie jedným smerom.


Popradské pleso

Context: Názov Pleso bolo spolu s Mengusovskou dolinou v chotári obci Mengusovce. Aj napriek tomu nesie meno vzdialeného mesta Poprad. Pravdepodobne preto, lebo cez neho preteká rieka Poprad, ktorá vyviera z plesa pod Ostrvou. Popradské pleso ako () spomína v latinskom diele Bibliotheca, seu Cynosura Peregrinantium, hoc est: Viatorium in duas partes digestum (Liber Secundus) (Ulm 1644) Kežmarčan Dávid Fröhlich. Polyhistor Matej Bel v roku 1736 ho spomína ako Rybie oko . Hovorí o ňom ako o plese, v ktorom, ako jedinom na južnej strane Vysokých Tatier žili ryby. Názov prevzali Maďari aj Nemci, ale pretože na poľskej strane Tatier, Rybím plesom nazývali Morské oko, hovorili Popradskému plesu Malé rybie oko alebo Popradské rybie oko . Dokonca sa o plese hovorilo ako o Mengusovskom plese , čo malo racionálny základ. Nakoniec sa ujal a ustálil názov Popradské pleso.


Kolové pleso

Context: Poloha a rozmery Kolové pleso má nepravidelný podlhovastý tvar. Ako napovedá jeho názov v minulosti malo zaoblený tvar. Pleso je plytké, jeho hĺbka sa pohybuje okolo 1 metra. Pleso je v nadmorskej výške , plocha: , objem: , hĺbka: . Z plesa vyteká Kolový potok, ktorý smeruje do Javorinky.


Belasé pleso

Context: Názov Názov plesa vyplýva zo zdanlivého zafarbenia vody vyvolávaného reflexmi na hladine plesa. V starších slovenských prameňoch sa objavuje ako Belavé pleso , prípadne Belavé Kežmarské pleso .


Kotlina Ľadového plesa

Context: Plesá Ľadové pleso mengusovské


Czarny Staw

Context: Pozri aj  Čierne pleso


Dračie pleso

Context: Okolie plesa Pleso na západnej strane lemuje Popradský hrebeň a na ňom Malá Kôpka () a Veľká Kôpka (), na severe je Ťažký štít (), Vysoká (), na východe Dračie sedlo, Veľká Dračia hlava () a na juhovýchode Zlomisková veža (). Blízko plesa sú Malé Dračie pleso a Dračie oká. K plesu nevedie turistický chodník.


Slepé pleso

Context: Introduction  Slepé pleso tiež Slepé pliesko () je takmer vyschnuté pleso asi 100 metrov na severozápad od Štrbského plesa. Postupne ho vytláča rašelina a dnes sa objavuje už len príležitostne, keď prší a je viac vody.


Čierne Javorové pleso

Context: Názov Názov dostalo od jeho čierneho bahnitého dna. Pôvodný ľudový názov je len krátko Čierne pleso.


Malé Dračie pleso

Context: Okolie plesa Pleso na západnej strane lemuje Popradský hrebeň a na ňom Malá Kôpka () a Veľká Kôpka (), na severe je Ťažký štít (), Vysoká (), na východe Dračie sedlo, Veľká Dračia hlava () a na juhovýchode Zlomisková veža (). K plesu nevedie turistický chodník.


Ľadové pleso mengusovské

Context: Introduction Ľadové pleso mengusovské Ľadové pleso mengusovské (keďže vo Vysokých Tatrách je viac plies s podobnými alebo rovnakými názvami spresňuje sa meno polohopisnými prívlastkami) (, , ) je pleso vo Vysokých Tatrách, v ľadovcovom karovom kotle v Zlomiskovej doline, ktorá je vetvou Mengusovskej doliny. Má rozlohu . Dosahuje maximálnu hĺbku . Leží v nadmorskej výške .


Dlhé pleso (Velická dolina)

Context: Introduction  Dlhé pleso vo Velickej doline (, , ) leží v kotlinke Velickej doline medzi masívom Gerlachovského štítu a Guľatým kopcom blízko ústia Krčmárovho žľabu, z ktorého padajú do plesa kamene a preto sa neustále zmenšuje. Jeho názov vyplynul z podlhovastého tvaru. V názvosloví sa spresňuje názvom Dlhé pleso vo Velickej doline , ale vyskytujú sa aj pomenovania Velické Dlhé pleso , (v poľskej Wikipédii) a Dlhé pleso pod Gerlachom . Nachádza sa v nadmorskej výške . Podľa meraní pracovníkov TANAPu má hĺbku a rozlohu .


Tiché pleso

Context: Vodný režim Pleso nemá povrchový prítok ani odtok. Teplota vody v lete dosahuje asi 20 °C. Asi od neho je nestále Malé Tiché pleso. Široký jarok, ktorý vyúsťuje do Javorinky, sa objavuje až nižšie v doline.


Dlhé pleso (Veľká Studená dolina)

Context: Introduction  Dlhé pleso , spresnene sa označuje ako Dlhé pleso vo Veľkej Studenej doline na rozdiel od Dlhého plesa vo Velickej doline (, , ) leží na dne Dlhej kotliny vo Veľkej Studenej doline pod Východnou Slavkovskou vežou. Jeho nadmorská výška je Je to stále bezprítokove pleso. Vyteká z neho potok ktorý napája Vareškové oko a neskôr Vareškové pleso.


Červené pleso

Context: Introduction  Červené pleso v staršej literatúre Červené pleso kežmarské , Červené kežmarské pleso (, , ) je najväčšie z plies v Červenej doline na jej dolnom stupni, bezprostredne nad jazerným prahom.


Krivánske Zelené pleso

Context: Turistika K plesu nevedie žiaden turistický chodník. Pleso je v prísne chránenej prírodnej rezervácii.


Malé Čierne pleso

Context: Introduction  Malé Čierne pleso () je pleso vo Vysokých Tatrách. Leží severozápadne od Čierneho plesa kežmarského neďaleko Zeleného plesa a Chaty pri Zelenom plese v Doline Zeleného plesa. Má rozlohu a je dlhé a široké. Maximálna hĺbka . Leží vo výške . Názov plesa vyplýva z jeho malých rozmerov a z jeho polohy v susedstve Čierneho plesa kežmarského.


Trojrohé pleso

Context: Okolie Okolo plesa rastie kosodrevina. Na juhozápade sa dvíhajú Žeruchové kopy. Vo vzdialenosti 200 metrov od neho je Veľké Biele pleso.


Zelené pleso pod Predným Zeleným

Context: Introduction Zelené pleso pod Predným Zeleným Zelené pleso pod Predným Zeleným (iné názvy: Zelené pliesko, Zelené pliesko pod Predným Zeleným, Žabie pliesko, Opálové pliesko , ) je malé jazierko v Západných Tatrách v Spálenej doline. Má rozlohu 0,027 ha, je 37 metrov dlhé a 13 metrov široké. Jeho maximálna hĺbka je 2,1 m a maximálny objem je 162 m³. Nachádza sa v nadmorskej výške . Do plesa ústia dva potoky, jeden z juhu a jeden z východu. Tieto potoky pramenia kúsok nad plesom. Z plesa odteká Spáloný potok, ktorý sa vlieva do Roháčskeho potoka. Po južnom brehu vedie modrá turistická značka z rázcestia Adamcuľa na Horné Roháčske pleso.


Veľké Biele pleso

Context: Okolie Okolo jazera rastie kosodrevina, v okolí sú malé lúky. Neďaleko plesa stála do roku 1974, kedy vyhorela, Kežmarská chata. Na juhozápade sa dvíha hrebeň Žeruchovej kopy a asi 200 metrov južne je Trojrohé pleso. Pleso má povrchový prítok z Nižnej Žeruchovej kotlinky a vyteká z neho Biely potok, ktorý po spojení so Zeleným potokom vytvára Kežmarskú Bielu vodu


Arnold Ipolyi-Stummer

Context: Študoval na gymnáziu v Krupine a v Banskej Štiavnici, filozofiu v Trnave, teológiu vo Viedni, Ostrihome a v Bratislave, 1847 vysvätený za kňaza. Vychovávateľ v Bratislave, kaplán v Dolnom Petre, v Bratislave, farár v Zohore a i., egerský kanonik, rektor seminára v Budapešti, biskup v Banskej Bystrici (1871 – 1886), od 1886 biskup v Oradei. Zaoberal sa ľudovou slovesnosťou a hmotnou kultúrou, neskôr uh. výtvarnými dejinami a archeológiou, priekopník ochrany  umeleckých pamiatok. V knihách systematicky spracúval predovšetkým stredoveké uh. pamiatky, podnietil zakladanie múzeí vo väšších mestách. Autor asi 50 publikácií, v ktorých spracoval uhorské stredoveké staviteľstvo, sochárstvo, zlatníctvo,  emailérstvo atď., písal o dejinách Bratislavy, Trnavy, Banskej Bystrici, Spiša a pod. Na jeho žiadosť je v kaplnke sv. Barbory v Banskej Bystrici pochované jeho srdce. Od 1858 člen korešpondent, 1861 akademik, 1874 riadny člen, 1881 – 1886  predseda sekcie Uhorskej akadémie vied.


Imrich Henszlmann

Context: Mladosť Pochádzal z nemeckej luteránskej rodiny Henszlmannovcov pôvodom z Bardejova, ktorá sa v Košiciach usadila v roku 1811. Jeho otec Imrich Henszlmann starší (17701817) si odkúpil meštiansky dom na rohu Hlavnej a Alžbetinej ulice, kde viedol prosperujúci železiarsky obchod. V roku 1813 sa mu v tomto dome, v tieni Dómu svätej Alžbety narodil syn. Hoci vyštudovaný lekár na univerzitách v Pešti, Viedni a Padove, svojej profesii sa nevenoval a začal sa zaoberať umením a architektúrou, ktorú študoval vo Francúzsku.


Karol Rimely

Context: Životopis Narodil sa 4. februára 1825 v Ostrihome do rodiny Františka Rimelyho a Alžbety, rod. Szloboda. Deň po narodení dostal pri krste mená Karol František. Študoval na gymnáziu v Ostrihome a v Bratislave. Filozofiu absolvoval v Trnave v rokoch 1840-1842, a v rokoch 1842-1846 pokračoval štúdiom teológie vo Viedni, ktoré ukončil ziskom titulu doktor teológie. 21. júna 1848 bol vysvätený za kňaza. Pôsobil ako pedagóg na seminári v Ostrihome a na Pázmaneu vo Viedni. V roku 1867 sa stal kanonikom bratislavskej kapituly. Od roku 1868 vyučoval maďarský jazyk a literatúru následníka rakúsko-uhorského trónu korunného princa Rudolfa a jeho dve sestry Gizelu a Klotildu. V roku 1870 bol vymenovaný za titulárneho opáta opátstva Lekýr (, dnes časť obce Hronovce). V roku 1893 bol zvolený za farára v Bratislave. 25. mája 1893 bol vymenovaný za banskobystrického biskupa a 27. augusta 1893 prijal biskupskú vysviacku z rúk ostrihomského arcibiskupa kardinála Kolosa Vaszaryho. Nástupom na biskupský stolec sa stal aj členom hornej komory uhorského parlamentu. Počas svojho pôsobenia na biskupskom stolci dal prestavať na vlastné náklady (60.000 korún) banskobystrický seminár z jednoposchodového na dvojposchodový. Taktiež sa zaslúžil o rekonštrukciu biskupského sídla vo Svätom Kríži (Žiar nad Hronom). Medzi jeho najvýznamnejšia literárno-vedecké diela patria dejiny viedenského Pázmanea a bratislavskej kapituly. Tlačou mu vyšlo viacero príležitostných kázní a článkov, bol spoluautorom Magyar Egyetemes Encyklopaedie (Uhorská univerzitná encyklopédia). Zomrel 13. januára 1904 a bol pochovaný v biskupskej krypte v Žiari nad Hronom.


Jozef Vurum

Context: Biografia Stredoškolské vzdelanie absolvoval v Trenčíne, Bratislave a Trnave. V rokoch 1781 až 1788 študoval na Biskupskom seminári v Nitre. Za diakona bol vysvätený 17. augusta 1788 a nasledujúci deň kňaza. V roku 1791 sa stal profesorom teológie v Nitre. V roku 1805 sa stal kanonikom Jágerskej katedrálnej kapituly. Dňa 7. júna 1816 bol menovaný biskupom v Stoličnom Belehrade (Maďarsky: Székesfehérvár ) a 23. septembra 1816 toto vymenovanie potvrdil pápež Pius VII. Za biskupa ho v Budíne vysvätil 10. novembra 1816 v István Fischer de Nagy, Jágerský biskup. Spolusvätiteľmi boli László Kámánházy, vacovský biskup a Karol Perényi, ostrihomský pomocný biskup. Dňa 21. decembra 1821 bol menovaný biskupom vo Veľkom Varadíne, dnes Oradea. Dňa 27. mája 1827 sa stal nitrianskym diecéznym biskupom. Bol vyznamenaný Kráľovským uhorským radom sv. Štefana (Maďarsky: Magyar Királyi Szent István-rend ), ktorý mu bol v hodnosti komandéra udelený 1. mája 1836. Bol tiež významným historikom. V Nitre a v Žiline sú po ňom pomenované ulice.


Imrich Bende

Context: Životopis Teológiu študoval na univerzite vo Viedni ako chovanec Pázmanea. Štúdia ukončil ziskom titulu doktora teológie v roku 1847. 29. augusta 1847 ho v Kalocsi vysvätili na kňaza. V roku 1869 sa stal farárom v Novom Sade. V rokoch 1878 a 1884 ho zvolili v novosadskom obvode za poslanca vládnej Liberálnej strany uhorského snemu. V roku 1886 bol vymenovaný za biskupa banskobystrickej diecézy. Biskupskú vysviacku prijal 24. apríla 1887 z rúk uhorského prímasa, ostrihomského arcibiskupa kardinála Jána Simora. Počas svojho pôsobenia v rámci kanonických vizitácií farností navštívil aj všetky diecézne školy. Podporoval Jozefa Murgaša pri jeho štúdiu na Maliarskej akadémii v Mníchove 19. januára 1893 bol menovaný za nitrianskeho biskupa. V Nitre podporoval výstavbu dievčenskej meštianskej školy. V roku 1901 získal titul rímskeho grófa a v roku 1904 sa stal vnútorným tajným radcom. 15. apríla 1910 z dôvodu svojho veku a zdravotného stavu sa vzdal svojich výkonných právomocí v prospech svojho pomocného biskupa Viliama Batthyányho. Počas svojho pôsobenia ako biskup presadzoval v cirkevnom živote politiku maďarizácie. Je autorom viacerých pastierskych listov a kázní, prispieval do rôznych časopisov, poväčšine náboženských. Bol členom Nábožného združenia saleziánskych spolupracovníkov (tretí rád saleziánov), ktorý založil v roku 1876 taliansky kňaz Ján Bosco.


Daniel Iráni

Context: Životopis Jeho rodičmi boli Daniel Halbschuh a Žofia Cecília Czapkay de Nemesszegh. Základné a stredné školy navštevoval v Prešove, Kežmarku a Rožňave. Právo a filozofiu študoval na luteránskom lýceu v Prešove. V roku 1842 požiadal o zmenu priezviska na Iráni. Prvý rok právnickej praxe absolvoval ako prísediaci súdu v Prešove a následne sa presťahoval do Budapešti, kde v roku 1844 zložil záverečné skúšky z verejného a dedičského práva. Bol vymenovaný za notára a stal sa jedným z najvyhľadávanejších advokátov v hlavnom meste, čo mu pomohlo k zoznámeniu sa s Ľudovítom Košutom a ďalšími predstaviteľmi reformnej opozície. Zúčastňoval sa činnosti opozičných spolkov a stal sa súčasťou mládežníckého hnutia, ktoré zohralo zásadnú úlohu v uhorskej revolúcii v roku 1848.


Michal Massányi

Context: Biografia O jeho živote nie je známych veľa informácií. Narodil sa v roku 1836 v obci Acsa v Maďarsku. Po skončení základnej školy odchádza v roku 1848 študovať na lýceum do Banskej Štiavnice. Tu strávil celkove 5 rokov. Svoje štúdium teológie ukončil v Bratislave. V rokoch 1855 až 1857 pôsobil ako vychovávateľ v obci Beletinec (na území Chorvátska). V tomto období navštevoval Viedeň a severné Taliansko. V ďalšom období kratšiu dobu pôsobil ako vychovávateľ na severnom Maďarsku v obci Szügy. V roku 1862 bol menovaný za evanjelického farára do Levíc, kde pôsobil až do svojej predčasnej smrti. V marci roku 1871 bol vymenovaný za učiteľa náboženstva na Levickom štátnom učiteľskom ústave, kde mal dvojhodinový týždenný úväzok. Zomrel pomerne mladý, ako 43-ročný, v roku 1878 v Leviciach.


Imrich Henszlmann

Context: Zakladateľom umenovedy v Uhorsku Od roku 1841 sa stal korešpondentom Uhorskej akadémie vied. V roku 1846 mu vyšla knižka Kassa városának ó-német stylű templomairól (Košické kostoly staronemeckého štýlu), ktorá bola jeho prvou prácou o košických pamiatkach a prvým dielom v tomto odbore v Uhorsku vôbec. V tom istom roku sa v Košiciach konal celokrajinský kongres lekárov a prírodovedcov, kde pod jeho taktovkou vznikla požiadavka na vznik pamiatkovej obnovy v Uhorsku. V roku 1873 sa stal riadnym členom Uhorskej akadémie vied a vedúcim katedry archeológie budapeštianskej univerzity.


Imre Lakatos

Context: Životopis Narodil sa ako Imre Lipschitz . Štúdium v odboroch matematika, fyzika a filozofia ukončil na univerzite v Debrecíne v roku 1944. Počas II. svetovej vojny väčšina jeho rodiny zahynula v koncentračnom tábore v Osvienčime, on sám bol aktívnym členom komunistickej strany a aby sa vyhol prenasledovaniu zo strany nacistov, zmenil si meno na Imre Molnár . Po vojne pokračoval v štúdiu v Budapešti a pracoval ako vyšší úradník na ministerstve školstva; zmenil si tiež priezvisko na Lakatos . V roku 1947 obhájil na univerzite v Debrecíne dizertačnú prácu, ktorá sa ale za neznámych okolností stratila. Jej obsah je možno zhruba vyvodiť na základe v tom čase publikovaných článkov, napríklad článok Kritika fyzického idealizmu . V roku 1950 v dôsledku vnútorných bojov o vládu v maďarskej komunistickej strane bol uväznený a obžalovaný z revizionizmu – roky 1950–1953 strávil vo väzení. Po opustení väzenia vedecky pracoval ako matematik, preložil tiež klasickú knihu George Polyu Ako to vyriešiť do maďarčiny. Formálne bol naďalej komunista, ale jeho názory sa menili – je známe, že v období pred revolúciou roku 1956 bol členom skupiny disidentov. Po sovietskej invázii do Maďarska v roku 1956 utiekol do Viedne, a odtiaľ do Veľkej Británie. V roku 1958 začal písať doktorskú prácu z filozofie matematiky Essays in the Logic of Mathematical Discovery na univerzite v Cambridge. Jeho promotorom bol Karl Popper. Doktorát získal v roku 1961. V roku 1960 sa stal prednášajúcim v London School of Economics, kde viedol prednášky z filozofie a matematiky vedľa takých známych osobností ako jeho učiteľ Karl Popper a John Watkins. Pracoval tam až do smrti.


Ján Šimor

Context: Životopis Gymnaziálne štúdium absolvoval v Stoličnom Belehrade a Budíne. Filozofiu študoval od roku 1830 v Trnave a od roku 1833 teológiu na viedenskom Pázmaneu. 28. októbra 1836 bol vysvätený za kňaza. V roku 1841 získal doktorát z históre. V roku 1857 bol vymenovaný za biskupa v Rábe (Győr). Biskupskú vysviacku prijal 19. júna 1857 v Ostrihome. Po smrti ostrihomského arcibiskupa Ján Scitovského sa 20. január 1867 stal jeho nástupcom. Dokončil stavebné práce na ostrihomskej bazilike, založil v Ostrihome Kresťanské múzeum, ako aj samostatnú prímasskú knižnicu. V rokoch 18691870 sa zúčastnil zasadaní 1. vatikánskeho koncilu. V roku 1873 ho pápež Pius IX. vymenoval za kardinála-kňaza s pridelil mu titulárny kostol San Bartolomeo all’Isola.


Giuseppe Arcimboldo

Context: Životopis Uprostred 16. storočia debutoval s mladíckymi prácami vrátane návrhov pre okná a tapisériami pre katedrály v Miláne a Monze a fresky pre katedrálu v Como. Po viacerých ponukách z dvora Ferdinanda I. prijal v roku 1562 funkciu dvorného portrétistu, počas vlády Maxmiliána II. mal za úlohu organizovať slávnostné sprievody a hry a cisár Rudolf II., na dvore ktorého pôsobil v rokoch 1562-1587, mu udelil za jeho fantastické obrazy zostavené z rastlín, živočíchov a vecí šľachtický titul a erb. Vynašiel typ podobizne, skladajúcej sa z maľovaných zvierat, kvetín, ovocia a predmetov komponovaných do podoby ľudskej hlavy. Niektoré obrazy sú satirické portréty osobností z dvora, iné sú alegorické personifikácie. Vytvoril cykly Štyri ročné obdobia , ako aj známy portrét cisára Rudolfa II., ktorého stvárnil ako rímskeho boha pravidelného striedania ročných období. Arcimboldov štýl bol mnohokrát napodobňovaný v ďalších storočiach a je niekedy ťažké priradiť ho. Bol v ňom videný akýsi predchodca surrealizmu 20. storočia, ale skôr by mal byť chápaný v súvislosti s koncom renesancie. Bola to doba, kedy ľudia (zberatelia a vedci rovnako) začínali venovať viac pozornosti prírode. Arcimboldo naozaj vytvoril fantastický obraz dvora v Prahe, ďalej navrhoval kostýmy, vytváral situované návrhy a ozdoby. Cisár Rudolf II. mu zveril za úlohu skúmanie a kúpu umeleckých diel a prirodzených kuriozít a zadal mu množstvo zákaziek na obrazy. V roku 1587 sa Arcimboldo vrátil do Milána, ale zostal v kontakte s cisárom. Ku koncu svojho života poslal cisárovi jeho výstredný portrét v podobe boha Vertumnusa. Najslávnejšou Arcimboldovou kresbou je jeho autoportrét, ktorý prezrádza zmysel pre noblesu, tajomnosť a pýchu. Arcimboldo vraj vynikol aj ako staviteľ hydraulických strojov, vynašiel spôsob, ako zaznamenávať hudbu pomocou farieb a vytvoril šifrovaný kód.


Urbicius z Metz

Context: Uctievanie Podľa rímskeho martyrológia pripadá jeho ľubovoľná spomienka na 20. marec. Je zobrazený na vitráži métzskej katedrály spolu s ďalšími miestnymi svätými biskupmi.


Flegón z Trallu

Context: Biografia Z antických prameňov vieme o ňom len veľmi málo, len to, že pochádzal z maloázijského Trallu, niekoľko rokov prežil na Sicílii a že bol prepustencom rímskeho cisára Hadriána.


Arnulf (Východofranská ríša)

Context: Introduction Arnulf Korutánsky na romantickom portréte Arnulf Korutánsky ( 850 – † 8. december 899, Rezno) bol vládca Bavorska, neskôr Východofranskej ríše a neskôr cisár. Viedol časté vojny proti Veľkej Morave.


Alexander Roslin

Context: Životopis Narodil sa v roku 1718 v Malmö vo Švédsku. V roku 1759 sa oženil s Marie-Suzanne Giroustovou. Žil v Štokholme, Bayreuthe, Taliansku a od roku 1758 predovšetkým v Paríži, kde tiež 5. júla roku 1793 zomrel. Portrétoval väčšinou ženy z bohatých rodín, šľachticov, alebo iné osobnosti z vyšších vrstiev. Slávny je aj jeho portrét s názvom Dáma so závojom (1768), na ktorom vyobrazil svoju ženu, alebo portrét Carla Linného z roku 1775.


Bertel Thorvaldsen

Context: Životopis Schillerov pomník Narodenie Bertela Thorvaldsena sprevádza tajomstvo. Podľa vlastných slov sa narodil na lodi, na ktorej cestoval jeho otec Gotskálk Thorvaldsen s manželkou z Grónska do Dánska, podľa iných údajov sa narodil až v Kodani. Prvé umelecké vzdelanie získal od otca, umeleckého rezbára. Ďalej si ho rozširoval a prehlboval na Kráľovskej akadémii v Kodani. Medzi jeho učiteľov patril sochár Johannes Wiedewelt, priateľ J. J. Winckelmanna, a maliar Nikolaj Abraham Abildgaard. Pod ich vplyvom vytvoril už počas svojho umeleckého štúdia mnohé diela, ktoré sa inšpirovali antickými námetmi. Bertelovo majstrovstvo sa prejavilo už za jeho pobytu na škole, keď niekoľkokrát za svoje študentské práce získal čestné ocenenia akadémie v podobe strieborných medailí. Za svoje dielo – reliéf Odpočívajúci Amor získal v roku 1789 striebornú medailu a v roku 1793 za reliéf Vyliečenie chromého veľkú zlatú medailu, ale predovšetkým štipendium na študijnú cestu na Apeninský polostrov. Na tú sa však mohol vybrať až po ďalšom roku práce doma s otcom, keď si ďalšie peniaze na cestu zarobil umeleckými prácami. Venoval sa vyrezávaniu z dreva, zhotovoval busty a reliéfy. Medzitým vytvoril aj svoje prvé významné sochárske dielo pre palác svojho učiteľa Abildgaarda – sochy Múz Terpsichoré a Euterpé . Do Ríma sa dostal až 8. marca 1797. Neskôr hovoril, že tento deň sa stal dňom jeho druhých narodenín, pretože Rím sa stal odvtedy jeho osudom. V Ríme sa stretol s už známym maliarom A. J. Carstensom, z ktorého maliarskych diel a grafík si vytvoril súkromnú zbierku, ale aj s J. A. Kochom. Títo priatelia mu umožnili preniknúť do umeleckých a spoločenských kruhov v Ríme, čo malo pre jeho činnosť veľký význam. Jednou z podmienok udelenia štipendia Kráľovskou akadémiou bolo, že vytvorí študijné kópie antických sôch. Táto práca ho natoľko ovplyvnila, že už v r. 1803 vytvoril prvé zo svojich veľkých majstrovských diel inšpirovaných antikou – sochu Jáson so zlatým rúnom . Pod vplyvom antického umenia vytvoril aj ďalšie významné diela: Amor a Psyché, Bacchus, Apollón či Ganymedés, Venuša s jablkom, Boh vojny Mars a malým Amorom, Trójsky kráľ Priamos v Achilleovom stane, Ganymedés s orlom . Sochár sa stal módnym umelcom, u ktorého si objednávali diela, najmä náhrobky, predstavitelia šľachty. Vyhotovil bustu básnika Byrona, náhrobok grófky Anna Maria Porro Sabelloni, sochu Karoliny von Humboldt, vytvoril pomník básnika Friedricha Schillera pre Stuttgart, Johanna Gutenberga pre Mohuč či škótskeho spisovateľa Waltera Scotta. Bertel Thorvaldsen tvoril diela pre členov najvyšších sociálnych vrstiev. Jeho zákazníčkou bola grófka Voroncovová, dánsky veľvyslanec pri kráľovskom dvore v Neapole barón Herman Schubart, vytvoril dokonca diela pre dánsky kráľovský palác Christiansborg v Kodani, ktorý predtým vyhorel. Jeho zákazníkom sa stal aj bavorský korunný princ Ludwig I., ktorý Thorvaldsena poveril reštaurovaním reliéfov z chrámu bohyne Afaie na ostrove Aigína, ktoré boli nájdené v roku 1811. Dnes sa tieto reliéfy nachádzajú v Glyptotéke v Mníchove, ale bez Thorvaldsenových zásahov. Gréckym reliéfnym umením, konkrétne Feidiovým vlysom na Partenóne v Aténach sa inšpiroval Thorvaldsen pri tvorbe rozsiahleho reliéfu (dlhý 45 metrov), ktorým sa mal pôvodne osláviť Napoleonov príchod do Ríma. Mramorový reliéf sa dodnes nachádza v paláci Quirinal v Ríme, ale aj v kópiách na iných miestach.


Friedrich Hölderlin

Context: Životopis Jeho život a tvorbu zrejme poznačilo, že otca stratil už vo veku dvoch rokov. Jeho matka si priala, aby sa jej syn stal evanjelickým kňazom. Začal navštevovať latinskú školu v Nürtingene, neskôr to boli evanjelické kláštorné školy vo Württembergu a Maulbronne. Univerzitu vyštudoval v Tübingene, kde sa spriatelil s filozofmi Herderom a Schellingom. Vo svojom štúdiu pokračoval na univerzite v Jene, kde sa zoznámil s Goethem, Schillerom a Fichtem. Pracoval ako domáci učiteľ. Vo svojich dielach často imitoval Schillera. Považuje sa za romantického melancholika. Väčšinu života prežil sužovaný duševnou chorobou. Silný pocit osamelosti sa snažil preklenúť hraním na klavíri, kreslením, čítaním, písaním a cestovaním. V jeho tvorbe je prítomný prvok, ktorý jeho súčasníci označovali ako „dotyk šialenstva“. Jeho básne najčastejšie vychádzali jednotlivo. Spočiatku písal hymny, ódy a elégie (Brod und Wein). Väčšiu pozornosť vzbudil až vydaním diela „Hyperion“. V tomto diele sa stáva princípom gréckej kultúry postava Diotima. Ovplyvnený bol nielen gréckou kultúrou, ale aj antikou. V znamení antiky je jeho ďalšie dielo „Der Tod des Empedokles". Po jeho smrti bolo vydané jeho dielo „Gedichte." Rovnako ako Goethe a Schiller - jeho starší vrstovníci - Hölderlin bol vášnivým obdivovateľom antickej gréckej kultúry.


Carl Linné

Context: Životopis Už od detstva sa zaujímal o prírodu, pozoroval a študoval rastliny. Tento záujem prevzal po svojom otcovi farárovi, ktorý bol vášnivým záhradkárom. Rovnako ako jeho otec však nemal v úmysle pokračovať v úradníckej kariére a v roku 1727 začal študovať medicínu na univerzite v Lunde, aby po roku prestúpil na univerzitu v Uppsale, ktorá bola v tom čase považovaná za najlepšiu univerzitu vo Švédsku. Celý čas sa venoval svojej záľube - botanike. S pomocou profesora biológie Olofa Rudbecka získal Karol miesto záhradníka v univerzitnej botanickej záhrade. V tom čase bola botanika súčasťou vzdelávania lekárov, ktorí používali bylinky na liečbu. Svoje botanické znalosti výrazne rozšíril aj počas expedície v roku 1732 v Laponsku, počas ktorej prešiel viac ako 7 000 km a opísal mnoho nových druhov rastlín. Výsledkom tejto výpravy bola podrobná správa, ktorá obsahovala aj podrobnosti o živote obyvateľov a lekárske pozorovania. Miesta, na ktorých Karl Linné pracoval Po návrate z expedície si ešte nejaký čas zarábal prednáškami, v ktorých informoval o svojich pozorovaniach v Laponsku, vrátane minerálov, o ktoré sa tiež zaujímal. Príjmy z týchto prednášok stačili na financovanie jeho druhej expedície, na ktorú sa vydal dva roky po prvej. Počas druhej výpravy sa zamiloval do Sáry, dcéry lekára z Falunu, a požiadal ju o ruku. Jeho budúci svokor mu však stanovil podmienku - najprv musí dokončiť štúdium medicíny, aby mal stály zdroj príjmu. Preto odišiel študovať do Holandska, napísal dizertačnú prácu o malárii a získal doktorát na univerzite v Harderwijku. Jeho návrat do Švédska sa oneskoril, pretože v Holandsku sa mu podarilo spriateliť s niekoľkými bohatými ľuďmi, ktorí financovali vydanie jeho životného diela Systema naturae . Neskôr dielo ešte rozšíril, takže v roku 1770 malo nakoniec viac ako 6 000 strán v troch zväzkoch. Potom navštívil Paríž, Londýn, pracoval v niekoľkých botanických záhradách v Holandsku a vydal tam niekoľko menších vedeckých prác. Napokon sa v roku 1738 vrátil do Švédska, už ako uznávaný vedec, a oženil sa so Sarou Moraeusovou. V Štokholme si otvoril lekársku prax a v roku 1742 sa stal profesorom na univerzite v Uppsale. Jeho úspechy boli uznané, stal sa prvým prezidentom práve zakladanej Kráľovskej švédskej akadémie vied (aktívne sa podieľal na jej založení), bol poctený šľachtickým titulom, funkciou lekára kráľovského dvora a zahraničným členstvom na mnohých univerzitách. V meste Råshult sa nachádza Dom Karla Linného, ktorý bol zrekonštruovaný v štýle Linnaeusovej éry a je v ňom umiestnené vybavenie, ktoré bádateľ zozbieral. Kvetinová záhrada z 18. storočia je stále zachovaná a rastú v nej rovnaké druhy rastlín ako v jeho dobe. S manželkou Sarou mal sedem detí - dvoch synov (Carla a Johannesa) a päť dcér (Elisabeth Christinu, Saru Magdalénu, Lovisu, Saru Christinu a Sophiu). V roku 1774 mu v práci na univerzite zabránila mozgová príhoda. Odvtedy sa jeho zdravotný stav zhoršoval, napriek tomu prežil infarkt a zomrel v roku 1778.


Arnold Ipolyi-Stummer

Context: Introduction  Arnold Ipolyi-Stummer - Stummer de Ipoly ( 18. október 1823, Kmeťovce, dnes Drženice časť Kmeťovce, † 2. december 1886, Veľký Varadín (Oradea), dnešné Rumunsko) bol rímskokatolícky biskup, v rokoch 18711886 diecézny biskup banskobystrický a od roku 1886 veľkovaradínsky. Bol priekopníkom v oblasti uhorských dejín umenia.


Heinrich Schliemann

Context: V posledných rokoch V rokoch 1878 – 1879 Schliemann kopal v Tróji opäť s pomocou nemeckého učenca Rudolfa Virchowa. V roku 1880 odhalili bohato zdobenú pokladnicu Minyasa, legendárneho zakladateľa mesta Orchomenos. V roku 1882 sa uskutočnili tretie vykopávky v Tróji. Od tohto roku pri hľadaní za podpory nemeckého architekta a archeológa Wilhelma Dörpfelda. V roku 1884 začal Schliemann vykopávky v Tirynse, kde odkryl ruiny starobylého paláca a zistil, že sú pamiatkou mykénsko-krétskej kultúry. V roku1886 opäť kope v Orchomene, v Tróji na sklonku roku 1890. Odhalí celkom 9 vrstiev – a myslí si, že mesto kráľa Priama sa nachádza v druhej vrstve. V roku 1889 a v roku 1890 zorganizoval dve konferencie, ktorých sa zúčastnili významní učenci. Na týchto konferenciách upozornil na nesmiernosť vykonanej práce uskutočnenej pri Hisarliku. 13. novembra 1890 podstúpil operáciu ucha v meste Halle v Nemecku a potom odišiel na odporúčanie lekárov do Talianska. Na Vianoce v roku 1890 odpadol v Neapole na námestí Piazza della Santa Carità, kde ho našli v bezvedomí bez dokladov a bez peňazí, oblečeného len v ľahkom kabáte. Schliemann, jeden z najslávnejších ľudí sveta, umrel nepoznaný nasledujúci deň v nemocnici v Neapole a až neskôr našli vo vrecku jeho kabáta list, ktorý preukázal jeho totožnosť. Pozostatky Schliemanna boli potom prenesené do Atén. Pohrebu sa zúčastnil aj grécky kráľ a dedič trónu, diplomatický zbor, členovia gréckej vlády a grécki odborníci všetkých vedeckých inštitúcií. Schliemann bol pochovaný na cintoríne v Aténach, kde mu postavili veľké mauzóleum. Široké vlysy medzi podstavcom a budovou znázorňujú na jednej strane obrovské múry, na druhej a tretej strane scény z Iliady a Odysey a na štvrtej Schliemannove vykopávky. Na rímsu nad bustu vpísali Gréci dve slová: ΗΡΩΙ ΣΧΛΙΜΑΝΝΩΙ , Héroovi Schliemanovi. Súbor:Schliemann grave.jpg|náhľad|250px| Mauzóleum Heinricha Schliemanna , Atény


Róbert Gragger

Context: Životopis Študoval na univerzite v Budapešti, v Paríži (Sorbonna) a na Friedrich-Wilhelms-Universität v Berlíne s Erichom Schmidtom a Gustavom Roethem. Štúdium ukončil v roku 1909. Potom pôsobil ako učiteľ na strednej škole a neskôr na univerzite pre pedagógov. S podporov etnológa Johannesa Bolteho, ktorý ho zahrnul do výskumu zdrojov rozprávok bratov Grimmovcov, literárneho historika Maxa Roedigera a Ulricha von Wilamowitz-Moellendorffa (rektora) bol napriek vojnovým obmedzeniam ako výnimočný expert maďarsko-nemeckých vzťahov v oblasti jazyka a literatúry vymenovaný za pridruženého profesora maďarského jazyka a literárnej histórie na Friedrich-Wilhelms-Universität 1. októbra 1916. Zároveň bol vymenovaný za prvého riaditeľa Maďarského inštitútu v Berlíne. Tento pôvodne seminár s 84 študentmi je dnes najdlhšie fungujúcim maďarským inštitútom v zahraničí bez prerušenia. Zároveň pri seminári založil knižnicu, ktorá na začiatku obsahovala 10 000 zväzkov kníh. Do jeho smrti v roku 1926 tento počet narástol na 25 000 zväzkov. V roku 1921 bol vymenovaný za riadneho profesora. O rok neskôr v rámci inštitútu zriadil Ugro-Fínske oddelenie. Collegium Hungaricum Berlin Vďaka svojim skúsenostiam bol v roku 1922 Georgom Leidingerom, vedúcim oddelenia rukopisov Bavorskej štátnej univerzity, poverený preskúmaním cudzieho textu z Latinského kódexu z 13. storočia, ktorý bol turkológom Franzom Babingerom identifikovaný ako písaný v maďarčine. Po jeho preskúmaní zistil, že ide o jeden z prvých maďarských rukopisov vôbec, takzvaný Staromaďarský nárek Panny Márie . Graggerova hlavná oblasť výskumu bola komparatívna literatúra. Taktiež skúmal vplyvy Moliéra v Maďarsku a venoval sa spisovateľom Theodorovi Stormovi, Theodorovi Fontanemu a Nikolausovi Lenauovi. V roku 1925 bol vymenovaný za čestného profesora na univerzite v Pécsi. Po veľkom úsilí, keď sa mu podarilo v októbri 1926 zabezpečiť kúpu bývalého Herz-Palais ako nového sídla pre Collegium Hungaricum, nečakane zomrel 10. novembra 1926. Je pochovaný na cintoríne v Dahleme. Jeho vedecké pozostalosti zostali na Univerzite v Berlíne.


Theodore von Kármán

Context: Život Narodil sa ako Szőllőskislaki Kármán Tódor v rodine Mórica Karmana a Heleny Konnovej; jedným z jeho predkov bol pražský rabín Jehuda Löw ben Becalel. Vyštudoval technickú univerzitu v Budapešti, neskôr študoval na univerzite v Göttingene (Nemecko), kde v roku 1910 získal aj doktorát. V rokoch 1910-1912 tam aj učil. V roku 1912 prijal miesto na vysokej banskej škole v Banskej Štiavnici (vtedy Schemnitz), ale keď zistil že na škole sa nerobí výskum, vrátil sa do Göttingenu . Vo februári 1913 získal miesto riaditeľa leteckého inštitútu v Aaachene. Neskôr emigroval do USA, kde pôsobil ako profesor na Kalifornskom technickom inštitúte (Caltech) v Pasadene. Od roku 1951 pôsobil ako riaditeľ oddelenia pre letecký výskum NATO a od roku 1960 ako prvý prezident Medzinárodnej astronautickej akadémie. Zaoberal sa teoretickými otázkami letov rakiet. Bol jedným zo zakladateľov americkej astronautiky, v 30. a 40. rokoch vychoval stovky špecialistov. Po 2. svetovej vojne sa podieľal na pátraní po nemeckých raketových odborníkoch a skomponoval predstavu využitia letectva v 3. svetovej vojne.


Gyula Dahlström

Context: Životopis Narodil sa vo Vranove nad Topľou lekárnikovi Eduardovi Dahlströmovi a jeho manželke Juliane rod. Krajčinovej. Po skončení základnej školy sa vyučil za obchodníka a pôsobil ako pokladník a neskôr ako riaditeľ sporiteľne v Prešove. Tento entomológ je za Rakúsko-Uhorsko uvedený tiež v knihe Wilhelma Junka „Entomologen Adressbuch“ z roku 1905. Počas svojho života sa zaoberal faunistikou a tiež výskumom niektorých druhov hmyzu. Pre entomológiu územia Slovenska majú význam hlavne jeho práce, ktoré publikoval prevažne v maďarskom časopise Rovartani lapok a ktoré pojednávajú o prieskume fauny motýľov východného Slovenska, hlavne okolia Prešova. Časť svojich prác publikoval i v Lipsku v časopise Insektenbörse . Zomrel na exkurzii v okolí Solivaru pri Prešove 13. augusta 1907. Jeho zbierka hmyzu (hlavne palearktické druhy motýľov zo skupiny Macrolepidoptera ) je uložená čiastočne v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti a druhá časť je uložená v Rákocziho múzeu v Košiciach. Okrem neho je známy i jeho syn Gyula Dahlström, ktorý okrem svojej profesie pôsobil tiež ako obchodník s hmyzom a s entomologickými pomôckami v Prešove – hlavne pre potreby regionálnej entomologickej komunity. Robil entomologický výskum hlavne v okolí Prešova. Zaoberal sa výskumom druhu mlynárika hrachorového ( Leptidea sinapis L.).


Emil Ágoston

Context: Životopis V roku 1899 ukončil štúdium na Budapeštianskej technickej univerzite a ďalej pokračoval v štúdiu v Taliansku. Istý čas strávil v Berlíne a Paríži. Za jeho najproduktívnejšie obdobie možno považovať obdobie 1906 – 1911, kedy bol v Budapešti vyhľadávaným architektom obytných budov. Jeho štýl bol ovplyvnený romantizmom, obzvlášť v severonemeckom štýle. Po roku 1919 začal spolupracovať s bratom Gejzom. Spoločne postavili rímske kúpele v Budapešti a podobný projekt v Holandsku.


Eduard Pöschl

Context: Introduction  Eduard Pöschl ( 11. máj 1820, Viedeň, Rakúsko – † 29. november 1898, Budapešť, Maďarsko) bol rakúsky matematik a pedagóg Študovať začal v svojom rodisku, kde absolvoval aj gymnázium a filozofické ročníky, neskôr študoval právo v Győri, baníctvo a hutníctvo na Banskej a lesníckej akadémii v Banskej Štiavnici, mineralógiu a geológiu vo viedenskom Montanistisches Museum, napokon matematiku, strojníctvo a staviteľstvo na technike, tiež vo Viedni. V r. 1850– 1887 pôsobil ako profesor na banskoštiavnickej akadémii, stál na čele katedier deskriptívnej geometrie a staviteľstva (1850– 1866), banského a hutníckeho strojníctva a staviteľstva (1866– 1872), napokon opäť deskriptívnej geometrie (1872– 1887). V r. 1873– 1876 bol prvým voleným riaditeľom školy. Venoval sa najmä konštrukčným výpočtom banských strojov, pokusom s konzervovaním dreva používaného v baníctve. V oblasti matematiky nebol publikačne činný ani napriek dlhému pôsobeniu na katedre deskriptívnej geometrie. Zomrel 29. novembra 1898 v Budapešti.


Ignác Alpár

Context: Biografia  Mladosť a vysoká škola Narodil sa v Budapešti 17. januára 1855 pod menom Ignác Schöckl, ako druhé dieťa z ôsmich. Jeho matka Mária Eiselleová pochádza z remeselníckej rodiny Wünterbergovcov, otec Matej Schöckl bol majiteľom prvého stolárskeho závodu v Budapešti. Alpár sa po skončení základnej školy sa stal murárskym učňom. Od roku 1874 pracuje v ateliéri Alajosa Huszmanna, ktorý ho povzbudzuje aby pokračoval v štúdiách na Stavebnej akadémii v Berlíne. Alpár neváha a ešte v tom roku začína študovať na škole, ktorej študentom bol aj Richard Lucaea. Práca Po skončení štúdií pracuje v rôznych berlínskych ateliéroch. V roku 1880 získa ocenenie tamojšieho stavebného spolku tzv. "Schinkelovu medailu". V tomto roku si pomaďarčil svoje meno na Alpára. V roku 1881 absolvuje dlhší študijný pobyt v Taliansku. V rokoch 1882-1888 je asistentom Technickej univerzity v Budapešti. Tu sa zdokonaľuje v projektovaní občianskych budov a vo vypracovaní projektov.


Arpád Gerster

Context: Život Súbor:LHH Color etching 1868.jpg|náhľad| German Hospital v New Yorku, 1868 Jeho otec pôsobil v Uhorskej revolúcii, jeho strýko Anton Gerster, sa podieľal na uhorskej vojne za nezávislosť a neskôr bol dôstojníkom v Americkej občianskej vojne. Jeho sestrou bola Etela Gersterová-Gardiniová, ktorá v New Yorku pracovala niekoľko rokov. Arpád študoval na košickom premonštrátskom gymnáziu. Lekárske štúdie získal na Viedenskej univerzite. Štúdium začal v roku 1866 no už v roku 1872 dokončil štúdium a získal úplnú chirurgickú a pôrodnícku kvalifikáciu. Od 1. októbra 1872 do 1. októbra 1863 bol dobrovoľníkom na chirurgickom oddelení vojenskej nemocnice vo Viedni. Po jeho ceste v Nemeckom na začiatku roka 1874 sa v marci 1874 rozhodol emigrovať do amerického New Yorku. V roku 1878 sa zamestnal v New Yorkej nemocnici German Hospital (teraz Lenox Hill Hospital) na Manhattane. V roku 1879 sa taktiež stal chirurgom v Mount Sinai Hospital v Mannhattane. V roku 1882 bol zvolený za chirurgického učitela na New Yorkskej poliklinickej škole. Na škole oôsobil do roku 1894. Columbia University ho vymenoval za profesora operácií v roku 1910. Na univerzite bol členom tzv "Century Club" od roku 1890. Bol aktívne zapojený do činností lekárskych profesijných združení a na komunitných fórach amerických Maďarov. V tejto súvislosti predsedal desať rokov na maďarskom združení v New Yorku. Medzi Američanmi si ako slávny chirurg držal veľkú úctu, ovládal anglický jazyk aj nemčinu. Rodina Dňa 15. decembra 1875 sa oženil s Annou Bernard Wynne, s ktorou mal jedno dieťa – Jána Karola Arpáda Gerstera, ktorý vykročil po stopách svojho otca a tiež vstúpil na lekársku dráhu života. Významné členstvá Chirurgické združenie mesta New York (prezident od 1891) Americká chirurgická asociácia (prezident od 1911) Maďarská spoločnosť New Yorku (prezident) Budapeštianska lekárska komora (člen od 1891) Chirurgická spoločnosť v Nemecku (člen od 1891)


Ján Brokoff

Context: Štúdiá Nizšie školy vychodil vo svojom rodisku. Od roku 1672 na vandrovkách. Výučný list rezbára získal pravdepodobne v Regensburgu.


Adolf Husár

Context: Životopis Za umeleckého zlievača sa vyučil u A. Fernkorna, u H. Gassera, 1870-1872 študoval na AVU vo Viedni u F. Bauera, krátko u K. Zumbuschsa. Od 1871 pôsobil v Budapešti, 1897 prof. Všeobecnej kresliarskej školy. Popredný reprezentant maď. monumentálneho sochárstva, charakteristický akademickým štýlom. Podnikol študijnú cestu po Nemecku a Taliansku. Na Slovensku sú jeho práce z mladosti v banskobystrickom múzeu, neskoršie vo Východoslovenskom múzeu v Košiciach.


Michal Lipsicz

Context: Životopis Narodil sa v Mosonmagyaróvári. Do jezuitskej rehole vstúpil v roku 1720, vysokoškolské štúdiá absolvoval vo Viedni a Grazi, získal doktorát filozofie i teológie. Spočiatku vyučoval na gymnáziách v Győri a Kluži, potom bol profesorom na univerzite v Košiciach (1737 – 1741), resp. v Trnave ( 1742– 1745, 1748– 1749), prednášal matematiku, fyziku, filozofiu a teológiu. Neskôr sa venoval najmä výuke teológie na rôznych jezuitských školách (Eger, Budín, Záhreb, Šopron, Győr) a bol kazateľom v Šoproni. Zomrel ako prefekt a riaditeľ konviktu v Győri. Publikačne najplodnejšie bolo jeho pôsobenie v Košiciach, vtedy vydal svoju algebru – prvú učebnicu tohto predmetu na Slovensku aj v Uhorsku (Košice 1738), filozoficko-fyzikálnu rozpravu Statica… a ďalšiu astronomicko-kozmologickú prácu. Bol prvým autorom na Slovensku, ktorý sa na pôde neoscholastiky venoval aj Descartovmu a Newtonovmu učeniu. Kým v otázkach kinematiky, zväčša aj dynamiky, sa prikláňal k Newtonovi, gravitáciu vysvetľoval v súlade s Descartom ako tlak čiastočiek éteru. V svojej astronomickej práci už jednoznačne zamietal Ptolemaiov systém, Kopernikov však prijíma len ako hypotézu a prikláňa sa ku „kompromisu“ Tycha Braheho.


Karol Kelecsényi

Context: Entomologické aktivity Asi od roku 1876 sa zaoberal ornitológiou, ale neskôr sa venoval hlavne zberu, faunistike a štúdiu chrobákov a motýľov, ktoré zbieral prevažne vo svojom okolí (Topoľčany a Nitra), ale tiež na území celého Uhorska, ako aj na Balkáne (Bosna a Hercegovina). Svoje výsledky zberateľskej expedície z tohoto územia zhrnul v svojej práci: „Coleopterologische Reise nach Bosnien“, ktorá vyšla v roku 1900 v Rovartani lapok. Udržiaval priateľské styky s mnohými entomológmi a vymieňal zbierkový materiál s viacerými domácimi, nemeckými, anglickými i francúzskymi entomológmi. Je autorom viacerých článkov v odborných časopisoch. Jeho najvýznamnejšia práca je prehľad chrobákov a motýľov Nitrianskej župy, ku ktorej vydával postupne doplnky o ďalších, neskôr zistených druhoch. V roku 1905 bol za Rakúsko-Uhorsko uvedený v „Entomologen Adressbuch“ Wilhelma Junka v Berlíne.


Felix Bryk

Context: Biografia V entomologických kruhoch je známy predovšetkým ako významný entomológ – lepidopterológ a známy antropológ. Svoje antropologické štúdie prevádzal vo východnej Afrike. Napísal i viacero prác s touto tematikou. Zaoberal sa aj biografiou Karola Linného a napísal viacero prác o jeho živote. Počas svojho života spolupracoval hlavne s Curtom Jacobusom Eisnerom, s ktorým sa zaoberal štúdiom motýľov z rodu Parnassius – (Parnassinae).


Árpád Soós

Context: Introduction Dr. Árpád Soós , DrSc. ( 20. september 1912, Budapešť, Uhorsko – † 1. jún 1991, Budapešť, Maďarsko) bol menej známy maďarský zoológ, muzeológ a entomológ – dipterológ, homopterológ a hemipterológ. Narodil sa v Budapešti v rodine Lájosa Soósa (= akademik Maďarskej akadémie vied: 1879 - 1972), preto mal ihneď od začiatku excelentné zázemie pre štúdium prírodovedy. Po skončení základnej a strednej školy začína študovať prírodné vedy na Univerzite v Budapešti, ktorú ukončil v roku 1935. Počas svojho života sa zaoberal viacerými skupinami živočíchov, hlavne však mäkkýšmi, pijavicami a z radu hmyzu hlavne dvojkrídlovcami, homopterami a hemipterami. Spolupracoval s mnohými významnými vedcami vtedajšej doby a bol členom mnohých maďarských i medzinárodných prírodovedeckých inštitúcií. Pre svetovú entomológiu má význam hlavne jeho mnohozväzkové dielo, ktoré napísal spoločne s Lászlom Pappom: „Catalogue of Palaearctic Diptera“. Zomrel v roku 1991 v Budapešti.


Jozef Jonáš

Context: Životopis Študoval na gymnáziu v Banskej Štiavnici a Váci, filozofiu v Bratislave, 1806-1808 externe na Baníckej akadémii v Banskej Štiavnici. Od študenstských čias sa venoval mineralógii, pri zbere minerálov precestoval celé Uhorsko. Zúčastnil sa geologického prieskumu Banskej Bystrice, Smolníka a i. Kustód prírodovedeckých zbierok Národného múzea v Budapešti, člen viacerých zahraničných učených spoločností. Autor článkov v odbprných i zahraničných časopisoch.


Ernő Csiki

Context: Entomologické aktivity Zaoberal sa hlavne radom chrobákov (Coleoptera) a to predovšetkým čeľaďami Carabidae a Chrysomelidae . Entomologickej verejnosti je známy tiež ako redaktor maďarských „Entomologických listov“ – Rovartani lapok, kde spolupracoval hlavne s Lajosom Abafi – Aignerom. Spracovával tiež niektoré biografické články o významných entomológoch prevažne z Rakúsko – Uhorskej monarchie. Bol významný taxonóm a špecialista v odbore coleopterológie. Opísal asi 400 nových druhov hmyzu z územia Európy, Ázie, ale tiež mal význam ako prieskumník coleopter z územia Balkánu. Pre našu slovenskú entomológiu má význam hlavne preto, lebo robil prieskum niektorých lokalít z oblasti územia Slovenska. Od období rokov 1897 až 1932 pôsobil ako kustód v Magyar Természettudományi Múzeum. V roku 1953 získal titul doktora prírodných vied. Počas svojho života napísal asi 451 prác s viac ako 9000 stránkami textu. Jeho zbierka hmyzu sa zachovala v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti: obsahuje hlavne jeho zbierku chrobákov a materiál z tretej expedície Eugena Zichyho z centrálnej a východnej Ázie z roku 1898. Pozostáva z takmer milióna jedincov.


František Psotka

Context: Život a dielo Štúdiá v Budapešti, roku 1870 zložil profesorské skúšky z prírodopisu. V rokoch 1869-1870 skúšobný profesor matematiky a prirodných vied na Štátnom maďarskom kráľovskom katolíckom gymnáziu v Banskej Bystrici, od 1871 na reálke v Kremnici, neskôr jej riaditeľ. Autor štúdií a článkov so spoločenskou, politickou a kultúrnou problematikou banských miest, historickej práce o kremnickom Kasíne, monografie o revolúcii 1848 a o pôsobení vojsk Arthura Görgeia v okolí banských miest.


Ervin László

Context: Futurologické a organizačné aktivity Je členom Rímskeho klubu. Je spoluautorom správy Rímskemu klubu Ciele pre ľudstvo z roku 1977. V roku 1987 publikoval ďalšiu správu pre Rímsky klub pod názvom Evolúcia – nová syntéza . Je zakladateľom a vydavateľom časopisu World Futures - The Journal of General Evolution . V roku 1993 založil Budapešťianský klub - Club of Budapest , kde vykonáva funkciu prezidenta. Je vedeckým riaditeľom na University for Peace v Berlíne. Pôsobí v The General Evolution Research Group , ktorú spoluzaložil v roku 1984 v Budapešti. Vykonáva tu funkciu riaditeľa. V roku 2011 založil prvú svetovú univerzitu pre globálny posun nazvanú Giordano Bruno Globalshift University , ktorá bola oficiálne otvorená 9. septembra 2011. Publikoval viac ako 90 kníh a množstvo článkov a publikácií. Dielo Ervin László vydal ako autor, spoluautor, editor alebo spolueditor knihy: Introduction to Systems Philosophy (1972) The System View of the World (1972) The World System. Models, Norms, Applications (editor) (1973) A Strategy for the Future. The System Approach to World Order (1974) Goals for Mankind. A Report to the Club of Rome on the New Horizons of Global Community (1977) Goals in a Global Community. The Original Background Studies for the Goals for Mankind. A Report to the Club of Rome. Volume 1. Studies on the Conceptual Foundations (1977) Goals in a Global Community. The Original Background Studies for the Goals for Mankind. A Report to the Club of Rome. Volume 2. The International Values and Goals Studies (1977) The Inner Limits of Mankind. Heretical Reflections on Today´s Values, Culture and Politics (1978) Evolution - Die neue Synthese. Wege in die Zukunft (1987) Evolution. The Grand Synthesis (1987) The New Evolutionary Paradigm (editor) (1991) The Age of Bifurcation. Understanding the Changing World (1991) The Creative Cosmos. A Unified Science of Matter, Life, and Mind (1993) The Evolution of Cognitive Maps. New Paradigms for the Twenty-First Century (spolueditor) (1993) The Choice: Evolution or Extinction ? (1994) Vision 2020 (1994) The Interconnected Universe (1995) The Whispering Pond. A Personal Guide to the Emerging Vision of Science (1996) The Connectivity Hypothesis. Foundations of an Integral Science of Quantum, Cosmos, Life, and Consciousness (spoluautor) (2003) Macroshift. Navigating the Transformation to a Sustainable World (2001) The Consciousness Revolution (spoluautor)(2003) You Can Change The World. The Global Citizen´s Handbook for Living on Planet Earth (spoluautor) (2003) Changing Visions. Cognitive Maps - Past, Present, and Future (spoluator) (1996) Science and Akashic Field. An Integral Theory of Everything (2004) Science and the Reenchantment of the Cosmos. The Rise of the Integral Vision of Reality (2006) Chaos Point. The World at the Crossroads. Seven Years to Avoid Global Collapse and Promote Worldwidw Renewal (2006) CosMos. A Co-creator´s Guide to the Whole World (spoluautor) (2008) The Akashic Experience. Science and the Cosmic Memory Field (2009) World Shift 2012. Making Green Business, New Politics and Higher Consciousness Work Together (2009) Chaos Point. 2012 and Beyond. Our Choices Between Global Disaster and a Sustainable Planet. Appointment with Destiny (2010) Simply Genius and Other Tales from My Life. An informal autobiography by Ervin Laszlo scientist, pianist, global change activist (2011) Bibliografia Knihy Laszlo, Ervin (1974): A Strategy for the Future. The System Approach to World Order. George Braziller, Inc., New York, New York, ISBN 0-8076-0744-4, 240 str. Laszlo, Ervin et al. (1977): Goals for Mankind. A Report to the Club of Rome On the New Horizons of Global Community. New American Library, Signet Hutchinson, ISBN 0525034552, ISBN 978-0525034551, 434 str. Laszlo, Ervin, Bierman, Judah (editors) (1977): Goals in a Global Community. The Original Background Studies for the Goals for Mankind. A Report to the Club of Rome. Volume 1. Studies on the Conceptual Foundations. Pergamon Press, Elmsford, New York, ISBN 0080222218, 335 str. Laszlo, Ervin, Bierman, Judah (editors) (1977): Goals in a Global Community. The Original Background Studies for the Goals for Mankind. A Report to the Club of Rome. Volume 2. The International Values and Goals Studies. Pergamon Press, Elmsford, New York, ISBN 008229735, 553 str. Laszlo, Ervin (1987): Evolution - Die neue Synthese. Wege in die Zukunft. The Club of Rome Information Series. Contribution to Understanding of the World Problematique. Vol. 3., Wien, Munchen, Zurich: Europaverlag, ISBN 3-203-50968-7, 224 str. Laszlo, Ervin (1991): The New Evolutionary Paradigm. World Futures General Evolution Studies. Volume 2. Gordon & Breach Science Publishers Ltd., 978-2881243752, 204 str. Laszlo, Ervin (2000): Macroshift 2001 - 2010. Creating the Future in the Early 21st Century. With an Introduction by Arthur C. Clarke. toExcel, San Jose, New York, Lincoln, Shanghai, ISBN 9780595001101, 164 str. Laszlo, Ervin (2001): Macroshift. Navigating the Transformation to a Sustainable World. Foreword by Arthur C. Clarke. Berrett-Koehler Publishers, Inc., San Francisco, California, ISBN 978-1576751633, 218 str. Laszlo, Ervin (2003): You Can Change The World. The Global Citizen´s Handbook for Living on Planet Earth. With an Introduction of Mikhail Gorbachev and a Contribution by Masami Saionji. SelectBooks, Inc., New York, New York, ISBN 978-1590790571, 144 str. Laszlo, Ervin (2004): Science and the Akhasic Field. An Integral Theory of Everything. Inner Traditions, Rochester, Vermont, ISBN 978-1594770425, 224 str. Laszlo, Ervin (2006): The Chaos Point. The World at the Crossroads. Seven Years to Avoid Global Collapse and Promote Worldwidw Renewal. Foreword by Sir Arthur C. Clarke. Hampton Roads Publishing Company, Inc., Charlottesville, Virginia, ISBN 1-57174-485-1, 176 str. Laszlo, Ervin(2008): Quantum Shift in the Global Brain. How the New Scientific Reality Can Change Us and our World. Inner Traditions, Rochester, Vermont, ISBN 978-1594772337, 192 str. Laszlo, Ervin (2009): The Akashic Experience. Science and the Cosmic Memory Field. With contributions of Alex Grey, Stanislav Grof, Stanley Krippner, Swami Kriyananda, Edgar Mitchell and others. Inner Traditions, Rochester, Vermont, ISBN 978-1594772986, 288 str. Laszlo, Ervin (2009): World Shift 2012. Making Green Business, New Politics and Higher Consciousness Work Together. Foreword by Deepak Chopra and Mikhail Gorbachev. Inner Traditions, Rochester, Vermont, ISBN 978-1-59477-328-0, 144 str. Laszlo, Ervin (2010): Chaos Point. 2012 and Beyond. Our Choices Between Global Disaster and a Sustainable Planet. Appointment with Destiny. Foreword by Barbara Marx Hubbard. Hampton Roads Publishing Company, ISBN 978-1571746429, 208 str. Laszlo, Ervin (2011): Simply Genius and Other Tales from My Life. An informal autobiography by Ervin Laszlo scientist, pianist, global change activist. Foreword by Deepak Chopra. Hay House, Inc., ISBN 978-1401929589, 284 str. Knihy v českom jazyku Laszlo, Ervin (2005): Věda a ákášické pole. Integrální teorie všeho. Pragma, Hodkovičky, ISBN 80-7205-216-0, 192 str. Laszlo, Ervin, Gorbačev, Michail,Coelho, Paulo, Saionji, Masami (2009): Můžeš změnit svět. Příručka světoobčana 21. století. Malvern, Praha, ISBN 978-80-86702-56-8, 120 str. Laszlo, Ervin (2011): Zkušenosti s Akašou. Nakladatelství Dialog, Liberec, ISBN 978-80-7424-029-4, 248 str. Grof, Stanislav, László, Ervin, Russell, Peter: Revoluce vědomí. Transatlantický dialog. Carpe Momentum, 2014, ISBN 978-80-905334-0-0, 160 str.


Arnold Ipolyi-Stummer

Context: Narodil sa v šľachtickej rodine, šľachtický titul získal v roku 1741 jeho praprastarý otec Juraj Stummer de Ipoly. Otec František Stummer de Ipoly (1799 – 1848) bol stoličný úradník, matka Arsenia rod. Smrečaniová (Szmrecsányi) (1802 – 1881). Ako miesto jeho narodenia sa takmer vždy uvádzajú Kosihy nad Ipľom, avšak podľa matriky pokrstených farnosti Horné Žemberovce sa narodil vo filiálke Disznós, čo je vtedajší názov pre Kmeťovce v levickom okrese. V Kmeťovciach sa o dva roky neskôr narodil aj jeho brat Ľudovít. Arnold dostal pri krste 22. októbra 1823 mená Arnold Matthias Aloysius Vendelin, teda Arnold Matej Alojz Vendelín, resp. ''Arnold Mátyás Alajos Vendel'' (hun). Posledné z krstných mien - Vendelín - predstavuje meno svätca, ktorý má sviatok 20. októbra, teda v deň narodenia. Zaujímavosťou je, že v úmrtnom zázname jeho otca z roku 1848 sa priezvisko uvádza ešte ako Stummer, avšak v úmrtnom zázname jeho matky z roku 1881 už ako Ipolyi-Stummer.


Imrich Frivaldský

Context: Životopis Narodil sa v Bačkove (Bocsko) na Zemplíne v okrese Trebišov. Dve triedy gymnázia absolvoval v Novom Meste pod Šiatrom (Sátoraljaújhely), kde sa už ako gymnazista zúčastňoval na prírodovedeckých exkurziách v Slanských vrchoch. V spolupráci s ďalšími prírodovednými odborníkmi sa podieľal na vedeckom výskume flóry a fauny rodného kraja. Popisy prírodovedných exkurzií, bohaté zbierky botanických endemitov a neskôr dôsledný súpis živočíšstva kraja sa stali základnými dielami mladého a už vtedy veľmi talentovaného prírodovedca. V štúdiách na strednej škole pokračoval v Jágri v Maďarsku a tu sa od roku 1814, pod vplyvom Pavla (Pála) Kitaibela a Jozefa (Jószefa) Sadlera venoval hlavne botanike na území Zemplínskych vrchov. V priebehu rokov 1814 – 1815 bol zapísaný vo filozofickom kurze na Kráľovskej akadémii v Košiciach. Otec chcel mať zo syna právnika, ale mladý Imre Frivaldský prejavoval záujem hlavne o prírodné vedy, a preto sa roku 1816 zapísal na lekársku fakultu Peštianskej univerzity. Viac ako štúdiu medicíny sa však venoval prírodným vedám, najskôr botanike a neskôr i zoológii. Ako poslucháč lekárskej fakulty robil vo svojom voľnom čase výlety do okolia Pešti a neskôr i Budína. Cez prázdniny, už v prvom ročníku spravil okružnú cestu po území Slovenska. Počas prázdnin v roku 1819 robil výskumy na Maďarskom pohorí Matra a v nasledujúcom roku v Banáte. Bohaté zbery, ktoré počas týchto svojich ciest vykonal mu umožnili už ako mladému študentovi publikovať niekoľko štúdií a článkov v odborných časopisoch. V roku 1821 ukončil vysokoškolské štúdia a venuje sa hlavne zveľaďovaniu prírodovedného oddelenia národného múzea v Pešti. V roku 1822 ukončil štúdium medicíny. V nasledujúcom roku 1823 sa stal pomocným kustódom prírodopisných zbierok Maďarského národného múzea. Už ako kustód peštianskych prírodovedných zbierok v roku 1824 svojou obhajobou dizertácie o hadoch získal hodnosť doktora lekárskych vied. Riadnym kustódom múzea sa stal však až roku 1850. V marci roku 1824 sa Imrich Frivaldský zriekol svojej lekárskej praxe a venoval sa výlučne prírodným vedám. Prvé roky pracoval v oblasti botaniky. V uvedenom čase sa na území Uhorska hodne vedcov venovalo botanike, preto sa rozhodol venovať hlavne zoológii, najmä však entomológii. Po smrti entomológa Tobiáša Koya kúpil veľkú časť jeho knižnice a bohatú zbierku hmyzu, ktorá sa spoločne s Ochsenheimerovou (Ferdinand Ochsenheimer = Theobald Unklar (1767 – 1822) zbierkou motýľov, zakúpenou v roku 1823 (1824) stala základom entomologických zbierok múzea. Svoje početné entomologické zbery začal na území okolia Pešti a Budína, ale neskôr precestoval niekoľkokrát celé Uhorsko. Inicioval viaceré vedecké zberateľské entomologické expedície, pričom na mnohých z nich sa zúčastnil osobne. Zo všetkých expedícií priniesli účastníci veľké množstva rôznych druhov rastlín a živočíchov, obzvlášť hmyzu. V období keď sa už zo zdravotných príčin nemohol osobne zúčastňovať na náročných zahraničných cestách, zameral sa na výskum pozemných a sladkovodných mäkkýšov na území Slovenska a na štúdium neznámych živočíchov v uhorských jaskyniach. Zo zdravotných dôvodov (očná choroba) roku 1851 opustil prácu v múzeu a už ako súkromník spracovával výsledky zo svojich expedícií vo Svábhegyi alebo Jobbágyi. Ako člen mnohých domácich a zahraničných vedeckých spoločností, stály dopisovateľ vedeckých ustanovizní v Londýne, Paríži, Florencii, Lipsku, Regensburgu, Altenburgu, Štetíne atď. bol známy vo vedeckom svete ako naslovovzatý odborník. Už jeho počiatočné výskumy našli ohlas v školských ročenkách v Sátoraljaújheli, Egeri, Košiciach, Pešti a upozornili vtedajší vedecký svet na mimoriadny talent. Imre Frivaldszky zanechal svetu cenné výskumy, obohatil prírodovedu o nové poznatky, v systematizácii flóry a fauny objavil nové veci. Svojou obrovskou húževnatosťou, systematickou prácou a vďaka obrovskému talentu sa prebojoval do kruhu svetoznámych prírodovedcov a sústavným štúdiom opísal mnohé poddruhy, druhy i čeľade flóry a fauny stredoeurópskej oblasti, z ktorých mnohé nesú jeho meno. Počas svojho života opísal viacero druhov hmyzu, napr.: Melolontha albida Frivaldszky, 1835, Polyommatus eroides Frivaldszky, 1835, Phragmatobia placida Frivaldszky, 1835, Plebejides sephyrus Frivaldszky, 1835, Orthosia rorida Frivaldszky, 1835, Euprepia placida Frivaldszky, 1835 a iné. Na jeho počesť bolo viacero druhov hmyzu pomenované jeho menom, napr. motýľ Ahlbergia frivaldszkyi (Kindermann in Lederer, 1853), chrobák Pseudotrematodes frivaldszkyi Ménétriés, 1836 a pod. MUDr. Imrich Frivaldský zomrel vo svojej kúrii v Jobbágyi v Novohrade. Časť jeho zbierky hmyzu z územia Rakúsko – Uhorska, Turecka a Malej Ázie bola uložená v Národnom Budapeštianskom prírodovednom múzeu. Tu bola jej veľká časť, spoločne so zbierkou Ferdinanda Ochsenheimera (1767 – 1822) zničená počas povodní v roku 1838 a iróniou osudu ten zvyšok čo prežil povodne, bol skoro celý zničený počas protikomunistického povstania v Budapešti v roku 1956.


Matej Kornel Hell

Context: Pôvod Dosiaľ je sporné miesto jeho pôvodu, v archívoch absentuje aj presný dátum jeho narodenia (1651 alebo 1653), no pravdepodobne pochádzal z Čiech. Z roku 1707 sa zachoval úradný zápis, že je natione Bohemus ex Schlackenberg , čo môže znamenať z Čiech/Česka, narodený v Česku/Čechách, českej národnosti, ale označovali sa tak vtedy niekedy aj uhorskí Slováci (spravidla protestanti). V zápise matričnej knihy rímskokatolíckeho farského úradu v Banskej Štiavnici je zapísaný ako: Dominus Matthæus Höll . Ako rodinný jazyk prichádza do úvahy nemčina a slovenčina, pretože pri zápise jeho syna do seminára roku 1753 sa pri jazykoch uvádza Quas linguas calleat: Latinam, German. et Slav. bene. (preklad: Ktoré jazyky ovláda: latinský, nem. a sloven. dobre). „Schlackenberg“ sa spravidla (najmä u súčasných slovenských autorov) interpretuje ako Horný Slavkov v Česku () alebo Kremnica/?miesto v Kremnici na Slovensku, alebo (najmä staršie) ako Ostrov nad Ohří () v Česku. Podľa rodinnej tradície rodina Höllovcov pochádzala z Bavorska. V roku 1738 je Cornelius pri zápise svojho syna do jezuitského rádu uvedený ako Officialis German. (preklad: Nem. úradník). Meno Matthäus Cornelius Höll je nemecká podoba mena používaná aj vo vtedy štandardne používaných latinských textoch. V modernej nemčine sa jeho meno uvádza skôr ako Matthias Cornelius Höll/Hell; v modernej slovenčine znie Matúš Kornel Höll, ale obyčajne sa uvádza ako Matej Kornel Hell (Matthias Matej, Matthäus Matúš); a v modernej maďarčine sa uvádza ako Hell Máté Kornél alebo Hell Mátyás Kornél/Cornelius (Máté Matúš, Mátyás Matej).


Jozef Conrad

Context: Biografia Študoval medicínu a lekárom sa stal asi v roku 1779. Entomológiou sa zaoberal ako svojim koníčkom. Zomrel veľmi mladý v roku 1788 – niekedy sa rok úmrtia udáva aj 1780.


Georg Löffelholz

Context: Životopis Narodil sa v Norimbergu. Jeho otec bol Jakub Wiliam Löffelholz a matka Regína Katarína, ktorá pochádzala z významnej rodiny Scheuerlovcov z Defersdorfu. Pochádzali zo zámožnej rodiny, ktorá bola od roku 1440 až do konca roku 1806, keď Norimberg prestal mať štatút cisárskeho mesta, stálymi členmi magistrátu a mestskej tajnej rady. Rodina si taktiež držala predsedníctvo v mestskom predstavenstve, podľa tzv. Tanečných pravidiel ( Tanzstatut ). Rod Löffelholz sa prvý raz spomína už v trinástom storočí v Bambergu. Keď došlo k nezhodám medzi biskupstvom a bambergskou mestskou radou, členovia rodiny Burkhard a Hans odišli a usadili sa v Norimbergu. V roku 1512 rodina získala šľachtický titul. Vo vojne o landshutské dedičstvo jeden z jeho predkov úspešne viedol vojská vojvodu Albrechta IV. Ako odmenu za víťazstvo dostal zámok Kolberg (dnes Josefsburg) v Altöttingu. V roku 1708 získal Georg Löffelholz titul baróna a jeho rodina sa zapísala do triedy bavorskej aristokracie. Georg študoval na vojenskej jazdeckej akadémii v Turíne. V roku 1676 bol veliteľom jazdeckej školy. Neskôr bol v službách markgrófa Hermanna von Baden (1621–1691). Zároveň bol cisárskym radcom. Neskôr bol menovaný za poľného maršala a spolu so Sebastianom de Montecuccoli bojoval v Alsasku a Breisgau. V roku 1681, sotva dvadsaťročný, velil elitnému pešiemu pluku grófa Daunchena. Na jar roku 1683 bol zapojený do protitureckej vojenskej kampane v Uhorsku, kde strávil potom celý svoj život. 13 rokov velil pluku v posádkach v Prešove a Košiciach. Bol plukovníkom elitného Houchinišského regimentu. V roku 1685 ako plukovník - nadporučík získal rozkaz obliehať turecké opevnenie v Sedmohradsku. Silné turecko-tatárske zoskupenia odvážnymi nájazdami vytlačil z Transylvánie. Pozoruhodné vojenské úspechy získal v bitke medzi Starým Slankamenom, Petrovaradínom a Zemunom pri Belehrade pod velením markgrófa Ludwiga von Badena. V ďalších rokoch slúžil ako veliteľ na pohraničných pevnostiach Lipa, Káranšebeš v Banáte, Brašov. Roku 1709 bol povýšený na cisárskeho plukovníka. V rokoch 1701 – 1704 velil v Sedmohradsku dôležitej pohraničnej pevnosti Arad. Tu sa Georg Löffelholz vyznamenal tým, že posádka pevnosti prežila z vlastných zdrojov a nepotrebovala financie na zásobovanie z prázdnej cisárskej pokladnice. Požiadavky tureckého pašu z Temešváru odmietol a nespoľahlivé maďarské oddiely v decembri 1702 premiestnil do Kežmarku. V roku 1704 bol povýšený na poľného generála. V roku 1707 prijal hodnosť generálporučík - poľný maršal. Jeho pluk niesol meno „Peší pluk grófa Freisenského“ (Július Heinrich, gróf z Freisenu, 1657 — 1706). Dňa 6. augusta 1708 získal šľachtický titul dedičného baróna. V roku 1709 sa vo významnej miere zúčastnil na potláčaní povstania Františka II. Rákociho v Uhorsku. Velil cisárskym vojenským postaveniam na Liptove. V jeseni 1709 bez boja dobyl morovou epidémiou oslabený Prešov. V zime 1710 tri mesiace obliehal Levoču na Spiši, ktorá bola baštou rákociovských povstalcov. Napokon 13. februára 1710 Levoča kapitulovala bez boja. Vtedajšia uhorská povstalecká tlač Mercurius Veridicus ex Hungaria napísala, že o kapituláciu „sa zaslúžila jedna frivolná žena“ (Juliana Géciová-Korponaiová). 24. júna 1710 bol vymenovaný za cisárskeho dvorného vojnového radcu, ale zostal naďalej v aktívnej vojenskej službe. Zúčastnil sa obliehania takmer nedobytného Spišského hradu a 22. júna 1711 a pevnosti Palánok v Mukačeve. Dobytím týchto pevností sa kurucká vojna skončila. Za to si vyslúžil osobitné ocenenie cisárskym výnosom z 28. augusta 1713. Potom velil kľúčovej hraničnej pevnosti v Petrovaradíne. 2. mája 1716 bol veliteľom poľného cisárskeho delostrelectva. Rýchlo prenikol cez rieku Sávu a prelomil Turkami obsadený priesmyk Mitrovica. Dňa 15. júna 1716 bol jeho pluk začlenený pod hlavné velenie princa Eugena Savojského, keď začala nová vojna proti Turkom. Dňa 5. augusta 1716 sa odohrala bitka známa ako Bitka pri Petrovaradíne, kde bola porazená oveľa početnejšia armáda veľkovezíra Damada Aliho. Maršal Löffelholz v pamätnej bitke velil prvému vojenskému zoskupeniu Kronenwerk a druhému Retrachementu. V auguste 1716 taktiež dobyl Turkami kontrolovaný priesmyk Knieževac, ktorý spája Bosnu so Srbskom. Jeho zásluhy boli odmenené cisárskym dekrétom. V novembri roku 1717 pôsobil ako veliteľ pevnosti v Budíne a bol taktiež vymenovaný za veliteľa mest, ktoré bolo 145 rokov pod tureckou nadvládou. Tento vysoký post si však v Budíne dlho neudržal, pretože 10. augusta 1719 zomrel. Krátko pred tým (23. júna toho istého roku) stratil svojho jediného syna, ktorý v hodnosti podplukovníka velil v pluku svojho otca v bitke pri Villafranka na Sicílii. Generál Georg Löffelholz bol pochovaný v Loretánskej kaplnke v Budíne, pretože v mladosti konvertoval ku katolicizmu. Bol dvakrát ženatý. Prvýkrát: 3. mája 1687 si vzal Máriu Polyxenu Stuppartovú von Lowental, ktorá bola dcérou kráľovského radcu. Zomrela pri pôrode tretieho dieťaťa v roku 1692. Druhý sobáš bol s Konštanciou von Zaunerovou.


Alfred Friedrich Bluntschli

Context: Životopis Syn známeho odborníka na právo, Johanna Caspara Bluntschliho, bol najskôr žiakom Gottfrieda Sempera v Zürichu, potom odišiel v roku 1863 na štúdiá do Florencie, 1864 do Paríža na École nationale supérieure des beaux-arts de Paris a v roku 1866 do Heidelbergu. S Karlom Jonasom Myliusom mal vo Frankfurte nad Mohanom v období 1870 – 1881 úspešnú kanceláriu, ktorá okrem iného v roku 1876 vyhrala architektonickú súťaž na novú budovu hamburskej radnice. Plánovaná výstavba však nebola realizovaná. V roku 1876 postavili vo Frankfurte Frankfurter Hof Hotel. Ich prácu na Ústrednom cintoríne vo Viedni pripomína ulica Mylius-Bluntschli-Straße . Bluntschli realizoval mnoho nádherných budov a palácov. V období 1881 – 1914 pôsobil ako profesor na polytechnickom inštitúte (teraz ETH) v Zürichu. Jeho hrob je na cintoríne Friedhof Sihlfeld.


Arnold Ipolyi-Stummer

Context: Pôvod Narodil sa v šľachtickej rodine, šľachtický titul získal v roku 1741 jeho praprastarý otec Juraj Stummer de Ipoly. Otec František Stummer de Ipoly (17991848) bol stoličný úradník, matka Arsenia rod. Smrečaniová (Szmrecsányi) (18021881). Ako miesto jeho narodenia sa takmer vždy uvádzajú Kosihy nad Ipľom, avšak podľa matriky pokrstených farnosti Horné Žemberovce sa narodil vo filiálke Disznós, čo je vtedajší názov pre Kmeťovce v levickom okrese. V Kmeťovciach sa o dva roky neskôr narodil aj jeho brat Ľudovít. Arnold dostal pri krste 22. októbra 1823 mená Arnold Matthias Aloysius Vendelin , teda Arnold Matej Alojz Vendelín , resp. . Posledné z krstných mien - Vendelín - predstavuje meno svätca, ktorý má sviatok 20. októbra, teda v deň narodenia. Zaujímavosťou je, že v úmrtnom zázname jeho otca z roku 1848 sa priezvisko uvádza ešte ako Stummer, avšak v úmrtnom zázname jeho matky z roku 1881 už ako Ipolyi-Stummer.


Bartholomäus Scherrenmüller

Context: Životopis Po štúdiu a Magister artium (1476) v Erfurte odišiel na Universität Tübingen, kde sa v roku 1492 stal profesorom medicíny. Eberhard I. z Württemberga ho poveril prekladom lekárskych textov do nemčiny. ;Dochované rukopisy: Regimen und uffenthalt der gesunthait , prelozeno v roku 1493 z Summa conservationis et curationis , autor Wilhelm von Saliceto Buch von der wundartzny , čiastočný preklad Chirurgia , autor Pietro d’Argelata.


Henrich Weinhart

Context: Životopis Začal sa učiť v otcovej dielni, kde sa zúčastnil na realizácii viacerých výtvarných návrhov. V marci 1659 výučbu skončil a získal vlastnú kamenársku značku HW. Na erbe náhrobníka podnikaľa E. Höfflingera na južnej strane vo vnútri Kostola sv. Kríža v Banskej Bystrici (1648) je signatúra HW; predpokladá sa, žeho vytesal sám podľa otcovej predlohy. Pôsobil v oblasti dekoratívnej výzdoby budov a náhrobníkov. Roku 1676 sa stal občanom mesta Freiberg.


Theodore von Kármán

Context: Introduction Theodore von Kármán Theodore von Kármán (; 11. máj 1881 - † 6. máj 1963) bol maďarsko-americký matematik, letecký inžinier a fyzik, ktorý pôsobil predovšetkým v oblasti letectva a kozmonautiky. Vypracoval mnoho kľúčových pokrokov v aerodynamike, najmä jeho práca na nadzvukovom a hypersonickom prúdení vzduchu. Je považovaný za vynikajúceho aerodynamického teoretika dvadsiateho storočia.


Jenő Kalmár

Context: Životopis Ukončil vojenskú akadémiu a stal sa inžinierom. Po určitú dobu žil a pôsobil v Berlíne. Bol predsedom Berlínskeho združenia Maďarov, neskôr, od roku 1899 bol zamestnancom spoločnosti Gesellschaft für Südkamerun (Spoločnosť Južného Kamerunu). Vďaka tejto funkcii sa dostal do Kamerunu, kde mal za úlohu skúmať a mapovať Zadný Kamerun a vyhľadať možnosti k založeniu obchodných pobočiek. Hlavným vývozným artiklom Kamerunu bol v tom čase kaučuk a slonovina. Úlohou bolo zorganizovať vývoz týchto surovín. S prerušeniami strávil v Afrike spolu 12 rokov, počas tejto doby sa zaoberal aj etnografickou zberateľskou a kartografickou činnosťou. Listy z Afriky písané rodine vnímavo opisujú jeho tamojší život, zvyky domorodcov a ich vzájomné boje ako aj boj proti Európanom, ktorý priniesol veľa obetí. Neskôr sa stal generálnym riaditeľom Južno kamerunskej akciovej spoločnosti. Po návrate domov v roku 1912 robil prednášky o zážitkoch a skúsenostiach pre rôzne odborné spoločnosti, medzi ďalšími pre Maďarskú geografickú spoločnosť, Etnografickú spoločnosť a pre Obchodné združenie Subotice. Časť prednášok vyšla aj v tlači, v Buletíne maďarského etnografického múzea (1913) a v zošitoch publikujúcich texty valného zhromaždenia Ľudovej akadémie Erzsébet (1911 a 1913). Maďarské etnografické múzeum obohatil s hodnotnou, viac než 200 kusovou zbierkou z Kamerunu, niekoľko vlastnoručných náčrtov máp, cestopisov a materiál prednášok uchováva Maďarské geografické múzeum. Zúčastnil sa prvej svetovej vojny, ako dôstojník (kapitán) v zálohe, kde bol vážne zranený a neskôr dostal prestížne vyznamenanie. Niektoré svoje zážitky z vojny aj publikoval. Po vojne sa usadil v Bratislave, kde si založil rodinu. Zomrel v roku 1937.


Štefan Schwarz (sochár)

Context: Život Narodil sa v Nitre v rodine tesára a pôvodne sa mal stáť kňazom, prišiel však do Pešti, kde pracoval v železiarskej továrni, odtiaľ odchádza do Viedne kde pracuje v bronziarskej fabrike Dziedzinski und Hanusch a učí sa tam cizelérskemu remeslu. V rokoch 1869-1874 študuje na novozaloženej Vysokej škole umeleckopriemyselnej vo Viedni u sochára Otta Königa. V roku 1876 nastupuje na túto školu ako učiteľ, vďaka historikovi umenia, profesorovi Rudolfovi Eitelbergerovi rytierovi z Edelbergu. Tvorba Štefana Schwarza je pozoruhodná najmä medailami a reliéfmi, bol tiež znamenitým portrétistom (medaila s podobizňou sochára Georga Raphaela Donnera 1893, manželov Kruppovcov, spoločná plaketa Denka, Matschenka a Exnera, Davida rytiera Schönherra) . V roku 1884 sa stáva profesorom na Vysokej škole umeleckopriemyselnej vo Viedni (Universität für angewandte Kunst Wien). Na fasádu Neue Burgu vo Viedni vytvoril historizujúcu sochu rytiera (1895-1901) . Je autorom náhrobku Rudolfa Eitelbergera rytiera z Edelbergu 1887 na Centrálnom cintoríne vo Viedni. Z jeho školy vyšlo viacero talentovaných sochárov a medailérov, boli to napríklad aj Joseph Kowarzik, Heinrich Kautsch pochádzajúci z Prahy.


Robert Ultzmann

Context: Životopis Jeho otec bol obchodníkom. V mladosti vyštudoval strednú školu v Košiciach. V roku 1861 odišiel do Viedne a neskôr po svojom štúdiu na Viedenskej univerzite bol vymenovaný za profesora. Od roku 1872 pracoval vo všeobecnej nemocnici vo Viedni, kde okrem mnohých pacientov ošetroval aj Júliusa Andrášiho – vtedajšieho ministra zahraničných vecí Rakúsko-Uhorska. Zomrel počas nehody v jedenástom viedenskom obvode Simmering. Je pochovaný vo Viedni. Jeho mramorová busta bola odhalená v roku 1929 a nachádza sa v hlavnej hale () Viedenskej univerzity. V roku 1888 bol Ultzmann zvolený členom Nemeckej akadémie prírodných vied Leopoldina. V roku 1954 po ňom vo viedenskej mestskej časti Donaustadt (22. obvod) pomenovali ulicu – Ultzmanngasse . Kariéra Ultzmann je jedným zo zakladateľov modernej urológie, vrátane charakteristiky chémie moču, fyziológie a patológie renálnych a močových systémov. Vytvoril presnú metodiku a predstavil dnes bežne používané diagnostické a chirurgické nástroje v tejto oblasti.


Ján Sturmayr

Context: Externé odkazy  Záznam o narodení a krste v matrike - indexovaný záznam; pokrstený ako Joannes Ignatius Sturmayr


Karol Ľudovít Doležal

Context: Entomologické aktivity Entomológii, najmä štúdiu motýľov, sa začal venovať už počas gymnaziálnych rokov v Modre, hlavne pod vplyvom svojho spolužiaka Dionýza Štúra. Ešte počas svojich vysokoškolských štúdií sa vo Viedni zoznámil so správcom Prírodovedného múzea a významným entomológom Ludwikom Redtenbacherom. Počas plavby v prístavoch Afriky a na Madagaskare robil zoologické výskumy, o čom písal v svojich listoch Dionýzovi Štúrovi. Pri pobyte v Indonézii sa popri lekárskych povinnostiach venoval štúdiu dvojkrídlovcov, motýľov a pavúkov. V roku 1852 vydal svoju prácu: Systematisches Verzeichniß der im Kaiserthum Österreich vorkommenden Spinnen . V ďalších rokoch napísal viacero entomologických a arachnologických prác, ktoré sú uvedené v priloženej bibliografii. Po svojom preložení na ostrov Amboin robil i tu entomologické výskumy. Jeho zbierka hmyzu sa nachádza v Maďarskom národnom múzeu v Budapešti.


Dionýz Ignác Stanetti

Context: Život Biografické dáta z jeho mladosti sú neúplné. Vzhľadom na jeho meno sa mu pôvodne prisudzoval taliansky pôvod a jeho dielo sa spájalo s dielom jeho menovca, viedenského dvorského sochára Johanna Stanettiho (16631725). Na základe umeleckohistorického bádania sa vie, že sa narodil v Dolnom Benešove neďaleko Opavy ako jeden z troch synov kapitána Jána Pavla Stanetiho, hospodárskeho správcu miestneho panstva, a Zuzany, rodenej Cigfirstovej (jeho bratia Anton a František tiež boli sochármi). Umelecké vzdelanie nadobudol pravdepodobne v Rakúsku a Sliezsku. Prvý hodnoverný údaj o jeho pôsobení na Slovensku pochádza z roku 1741 v súvislosti s prácami v piaristickom Kostole Najsvätejšej Trojice v Prievidzi, počas ktorých nadviazal dlhoročnú plodnú spoluprácu s viedenským maliarom, usadeným v neďalekej Banskej Štiavnici, Antonom Schmidtom. V roku 1745 sa definitívne usadil v Kremnici, kde sa aj v tom istom roku oženil (s manželkou Terezou, rod. Gürtlerovou, mal päť detí). Získal mestské občianstvo a časom tu založil sochársku dielňu.


Anton Rochel

Context: Biografia Narodil sa v rakúskom Neunkirchene v roku 1770. Po skončení základného a stredného vzdelania pokračoval v štúdiu medicíny na Lekárskej fakulte vo Viedni, ktoré ukončil v roku 1792. Po skončení štúdií pracoval spočiatku ako lekár rakúskej armády. V rokoch 1800 až 1805 bol osobným lekárom baróna Alojza Mednyanského vo Veselom pri Piešťanoch a neskôr v rokoch 1811 – 1815 v Rakoviciach. V rokoch 1815 až 1820 pracoval ako osobný lekár grófa Aspremonta v Lednických Rovniach pri Púchove, kde v tomto období v botanickej záhrade pestoval asi 2 000 divo rastúcich druhov rastlín. V tomto období sa veľmi intenzívne venoval floristickému prieskumu celej Trenčianskej župy a patril medzi popredných znalcov flóry stredného Považia. Ako svojmu koníčku sa počas života venoval hlavne botanike. Po smrti významného botanika Pála Kitaibela v roku 1821 prijal miesto hlavného riaditeľa univerzitnej botanickej záhrady v Pešti, kde pracoval až do roku 1840. Zomrel roku 1847 v Štajerskom Hradci v Rakúsku. Počas života vykonal mnohé cesty do Vysokých Tatier, Turca, Oravy, Liptova a Spiša. Niektoré jeho rukopisy boli uložené vo viedenskom múzeu.


Svätá Cecília

Context: Sviatky Cecília patrí dodnes k obzvlášť obľúbeným svätým. Meno Cecília bolo v skorších dobách jedným z častých dievčenských mien. Sv. Cecília je patrónkou hudby a nevidiacich, má meniny 22. novembra. Sviatok svätých Valerianusa a Tiburcia je 14. apríla (slovenskou obdobou mena Tiburcius je Ctibor). Inou svätou rovnakého mena je sv. Cecília Lotrinská, ktorá zomrela v roku 670. Podľa cirkevného kalendára má meniny 12. augusta.


25. december

Context: Introduction  Prvý sviatok vianočný (Narodenie Pána) – deň pracovného pokoja


7. október

Context: Introduction  7. októbra sa oslavuje Ružencová Panna Mária


Advent

Context: Introduction Adventný veniec Súbor:HK Advents-Labyrinth 14122013 100sec.ogg|thumb|thumbtime=84|Adventný labyrint krétskeho štýlu vyrobený z 2500 horiacich čajových sviečok v Centre pre kresťanskú meditáciu a spiritualitu diecézy Limburg u svätého Kríža vo Frankfurte nad Mohanom-Bornheim Advent alebo adventné obdobie (z lat. adventus príchod) je prvá časť liturgického roka v západnej liturgickej tradícii vymedzená 4 nedeľami pred sviatkom narodenia Ježiša Krista a obdobie duchovnej prípravy na Vianoce. V teologickom zmysle sa advent vyznačuje dvojakým očakávaním – sviatku narodenia Ježiša Krista a jeho druhého (eschatologického) príchodu na konci času (parúzia), ale taktiež sa nezabúda na osobitnú úctu Ježišovej Matky napríklad tzv. rorátnou sv. omšou v dňoch do 16. decembra. Liturgickou farbou pre advent je fialová (na tretiu adventnú nedeľu je možné použiť ružovú farbu) .


Najsvätejšie Kristovo Telo a Krv

Context: Introduction Slávnosť Najsvätejšieho Kristovho Tela a Krvi ľudovo nazývaná aj Božie Telo () je prikázaný sviatok v katolíckej cirkvi. Je pripomienkou skutočnej prítomnosti Ježiša Krista, spasiteľa sveta, vo Sviatosti oltárnej ako Boha a človeka. Oslavuje sa vždy v druhý štvrtok po slávnosti Zoslania Ducha Svätého. Tento sviatok je spojený s procesiamieucharistickými pochodmi naprieč mestami a obcami doprevádzanými modlitbami.


30. júl

Context: Introduction  Sviatok svätých apoštolov (Grécko)


Obetovanie Pána

Context: Západná cirkev V Ríme bol sviatok slávený od 7. storočia. Počas sprievodu od Rímskeho fóra do Baziliky Santa Maria Maggiore ľudia niesli v rukách sviece, ktoré boli znakom pokánia, ale aj očisty. Zvyk niesť sviece zaviedol pápež Geláz I. v roku 494 po Kr. Tento sviatok je aj dňom zasväteného života. Zasvätení ho slávia v rámci diecéz spoločne so svojimi biskupmi. Starší názov Očisťovanie Panny Márie bol v rímskokatolíckej cirkvi od roku 1969 zmenený na teraz používaný názov Obetovanie Pána .


Zvestovanie Pána

Context: Introduction Súbor:Annunciation_by_El_Greco_(1570-1575,_Prado).jpg|náhľad|Zvestovanie Pána, El Greco, 1575. Zvestovanie Pána je v rímskokatolíckej cirkvi slávnosť (nie prikázaný sviatok), ktorá má ako svoju nosnú tému zvestovanie vtelenia Božieho Slova. Táto udalosť je opísaná v Evanjeliu podľa sv. Lukáša 1, 28-33. V rímskokatolíckej cirkvi sa slávi obyčajne 25. marca. V prípade, že vychádza dátum 25. marca na Svätý týždeň (napr. v roku 2016) alebo na Veľkonočnú oktávu, sviatok sa presúva na najbližší deň po Veľkonočnej oktáve. V gréckokatolíckej a pravoslávnej cirkvi sa tento sviatok slávi ako Zvestovanie presvätej Bohorodičke alebo Zvestovanie našej presvätej Vládkyni, Bohorodičke Márii, vždy Panne.


Hugo Chávez

Context: V apríli 2002 sa v hlavnom meste Caracas rozhoreli protesty proti Bolívaristickej vláde. Pri zrážkach s políciou zomrelo asi 20 ľudí 110 bolo ranených. Proti Chávezovi sa postavila časť armády, ktorá ho prinútila odstúpiť a odísť do La Orchila. Za dočasného prezidenta sa vyhlásil podnikateľ Pedro Carmona. Protesty na podporu Cháveza spolu s nedostatočnou podporou pre režim Carmonu, ktorý niektorí považovali za smerujúci k totalite, rýchlo viedol k jeho rezignácii. Chávez sa vrátil k moci 14. apríla 2002.


Salvádorská občianska vojna

Context: Predohra Vnútropolitická situácia v Salvádore bola napätá už dlho pred vypuknutím vojny. V krajine dlhodobo panovali veľké sociálne rozdiely, keď rodiny niekoľkých oligarchov vlastnili takmer všetku pôdu na úkor väčšinového chudobného obyvateľstva. Pri potláčaní sociálnych nepokojov nadobudla v Salvádore veľký vplyv armáda a už od 30. rokov 20. st., počnúc diktátorom Maximilianom Hernández Martínezom, zastávali post prezidenta prakticky výlučne vysokopostavení armádni dôstojníci, dosadzovaní po sfalšovaných voľbách, prípadne vládli viacčlenné vojenské chunty, ktoré tvrdo potláčali všetku opozíciu, obzvlášť z radov ľavicovo orientovaných politických strán a hnutí. Táto situácia, spolu so stále zhoršujúcou sa sociálno-ekonomickou situáciou majoritného obyvateľstva viedla v priebehu 70. rokov k viacerým väčším nepokojom, ktoré však bývali armádou tvrdo potlačené a predstavitelia opozície začali byť fyzicky likvidovaní a zastrašovaní hlavne pomocou eskadier smrti. V tomto období bol nárast sociálneho napätia čiastočne spojený aj s návratom veľkého množstva chudobných salvádorských imigrantov z Hondurasu, ktorí boli odtiaľ vyhnaní po tzv. Futbalovej vojne v roku 1969. Tieto okolnosti viedli už od začiatku 70. rokov k vzniku viacerých radikálnych ľavicových skupín, ktoré sa rozhodli vojenský režim zvrhnúť pomocou ozbrojeného partizánskeho boja. Najväčšou z nich sa stali Ľudové oslobodzovacie sily "Farabundo Martí" , ktoré sa v roku 1980 spojili s ďalšími štyrmi menšími hnutiami a spolu založili Front národného oslobodenia Farabunda Martího ( FMLN ). Povstalecký bojovník z hnutia FMLN, 1984


Bolívia

Context: Geografia Mapa Bolívie Uyuni Bolívia sa nachádza v centrálnej časti Južnej Ameriky na ploche 1 098 581 km². Juhozápadnú časť pokrývajú vrcholy Ánd, pričom centrálne územie vyplňuje náhorná plošina Altiplano. Severné a východné okraje Bolívie spadajú do nižších polôh dažďových pralesov v povodí Amazonky (rieka Mamoré) a oblasti Gran Chaco v povodí rieky Paraná (Paraguaj). Bolívia stratila prístup k pobrežiu Tichého oceánu v tzv. Pacifickej vojne v roku 1879. Najvyšším vrcholom Bolívie je vulkán Nevado Sajama s výškou 6 542 m, ktorý sa nachádza v departmente Oruro. Severozápadnú hranicu zeme tvorí z malej časti jazero Titicaca. Najväčšími mestami sú La Paz, El Alto, Santa Cruz de la Sierra a Cochabamba. Hlavné mesto je Sucre patrí medzi najvyššie položené hlavné mestá sveta. Známy La Paz nie je hlavné mesto, je to len mesto, kde má sídlo vláda.


Dejiny Bolívie

Context: Introduction  Dejiny Bolívie je možné rozdeliť na viacero častí. Prvá je predkolumbovská éra, v ktorej sa vyskytlo viacero pomerne vyspelých indiánskych civilizácii. Významnejšie indiánske spoločenstvo sa objavilo až v 7. storočí, keď získala dominantné postavenie kultúra Tiahuanaco, ktorá sa vyspelosťou približovala indiánskym spoločenstvám v susedom Peru. Po zániku tejto kultúry sa indiánske spoločenstvá v Bolívii znova rozdrobili a boli tak v ďalšom období z väčšej časti ovládnuté Ríšou Inkov, ktorá zabrala podstatnú časť severozápadnej Bolívie. Po príchode Španielov sa bolívijskí indiáni postavili na stranu európskych dobyvateľov, pretože Inkov považovali rovnako iba za cudzích okupantov. Po pričlenení k Španielskej ríši dostalo toto územie pomenovanie Horné Peru a boli tu objavené obrovské zásoby striebra, čo z Horného Peru urobilo najcennejšiu časť španielskej Ameriky. Koniec španielskej nadvlády predznamenali veľké indiánske povstania na konci 18. storočia, v ktorých indiáni bojovali hlavne kvôli svojmu vykorisťovaniu zo strany Španielov. Vojny za nezávislosť územie Horného Peru skôr obchádzali, po niekoľkých neúspešných pokusoch o inváziu z Argentíny sa stalo baštou zástancov monarchie (rojalistov). Počas vojny za nezávislosť v susednom Peru sa však miestni rojalisti začali správať autonómne, čo v konečnom dôsledku znamenalo porážku rojalistov nie len v Peru, ale aj v samotnom Hornom Peru. Nezávislosť tak bola do Bolívie fakticky privezená armádou tvorenou bojovníkmi za slobodu z iných juhoamerických štátov. Z najbohatšej časti španielskej Ameriky v koloniálnej ére sa Bolívia už pri svojom vzniku stala jedným z najchudobnejších štátov v Južnej Amerike. Na začiatku postupne vládli Bolívii tzv. osloboditelia, teda Simón Bolívar, Antonio José de Sucre a Andrés de Santa Cruz. Santa Cruz presadil spojenie Bolívie s Peru do Peruánsko-bolívijskej konfederácie, ktorá však nemala podporu a po vojne s Čile zanikla. Nasledovalo dlhé obdobie štátnych prevratov, ktoré bolo ukončené druhou vojnou s Čile, v ktorej Bolívia bojovala spoločne s Peru, no s rovnakým výsledkom ako pred tým, keď Čile vyhralo. Bolívia po vojne stratila svoje územie pri Tichom oceáne bohaté na suroviny, ktoré si privlastnilo Čile. Moc v krajine po strate tohto územia získali bohatí majitelia baní na striebro z Konzervatívnej strany, ktorí vládli do konca 19. storočia. Konzervatívcov vystriedala na ďalších 20 rokov Liberálna strana, ktorú zas kontrolovali majitelia baní na cín, ktorí získali na začiatku 20. storočia dominantné postavenie v krajine. V 30. rokoch získala dominantné postavenie Republikánska strana a následne jej odštiepené frakcie, ktoré doviedli krajinu do ďalšej neúspešnej vojny, tento raz s Paraguajom o územie Chaco, čo znamenalo ďalšiu stratu územia. Po vojne nastali radikálne spoločenské a politické zmeny, ktoré umožnili návrat armády k moci. Tú na zhruba 10 rokov vystriedala ľavicová vláda, ktorú znova v polovici 60. rokov 20. storočia nahradila armáda. Vojenské diktatúry skončili na začiatku 80. rokov 20. storočia úplným chaosom. Civilné vlády museli pristúpiť k radikálnym ozdravným ekonomickým opatreniam, ktoré síce krajine pomohli, no súčasne vzrástla chudoba. Po medzinárodnom tlaku musela Bolívia bojovať proti pestovaniu koky, čo znamenalo rast popularity indiánskych vodcov, ktorí koku obhajovali ako tradíciu pôvodných obyvateľov. Vďaka tomu sa v roku 2006 stal prezidentom prvý indián v dejinách Bolívie Evo Morales.


Vojna štvrtej generácie

Context: Príklady  Generál Raul Baduel, bývalý minister obrany Venezuely, obvinil v roku 2005 Spojené štáty z vedenia vojny štvrtej generácie proti Bolívijskej revolúcií Huga Chaveza.


Bolívia

Context: Administratívne členenie Správne členenie Bolívia sa člení na 9 departmentov/departamentos (v zátvorke je uvedené hlavné mesto): Beni (Trinidad) Chuquisaca (Sucre) Cochabamba (Cochabamba) La Paz (La Paz) Oruro (Oruro) Pando (Cobija) Potosí (Potosí) Santa Cruz (Santa Cruz de la Sierra) Tarija (Tarija) Departmenty sa ďalej delia do 100 provincií ( provincias ), provincie sa ešte členia do mnoho kantónov ( cantones ) a obcí ( municipalidades ).


Bolívijské národné futbalové mužstvo

Context: Introduction  Bolívijské národné futbalové mužstvo reprezentuje Bolíviu na medzinárodných futbalových akciách, ako napríklad Majstrovstvá sveta alebo Copa America.


Bolívia

Context: Hospodárstvo Bolívia disponuje nesmiernym nerastným bohatstvom vrátane rozsiahlych ložísk rúd striebra. Práve tie sem privábili Španielov, ktorí zemi vládli od 16. storočia až do chvíle, kedy povstala so zbraňou v ruke a v roku 1825 získala nezávislosť. Bolívia je jeden z najchudobnejších štátov Latinskej Ameriky. Vinou politickej nestability štátu však väčšina jej obyvateľov, a hlavne Indiánov, dodnes žije v značnej chudobe. Bolívia vyváža hlavne nerasty vrátane cínu. Je strediskom rozsiahleho ilegálneho obchodu s kokaínom.


1825

Context: Udalosti  6. august – vyhlásenie nezávislosti Bolívie bola zhotovená prvá fotografia (Joseph Nicéphore Niépce)


Salvádorská občianska vojna

Context: Ukončenie konfliktu K podstatnému zvratu vo vojne došlo v novembri 1989, keď FMLN odštartoval novú veľkú ofenzívu, v ktorej sa mu podarilo získať kontrolu dokonca nad niektorými okrajovými štvrťami San Salvadoru, pričom v niektorých častiach mesta došlo k obzvlášť intenzívnym pouličným bojom. Mesto sa im nakoniec obsadiť nepodarilo, no ich akcia ukázala patovosť ozbrojeného konfliktu, kde ani jedna zo strán nie je schopná vojensky poraziť tú druhú a udalosti tak zosilnili medzinárodný tlak na mierové ukončenie občianskej vojny. Na salvádorskú vládu v tomto ohľade začal naliehať aj jej najväčší podporovateľ, vláda USA. Nový prezident Salvádoru Alfredo Cristiani (zvolený v roku 1989 taktiež po „kvázi slobodných“ voľbách) tak napriek nesúhlasu časti armády začal s povstalcami priame rokovania, ktoré viedli v apríli 1991 k prímeriu a definitívne vyústili do podpísania mierovej zmluvy v zámku Chapultepec v Mexiko City 16. januára 1992. Civilnú obeť konfliktu prenášajú jej príbuzní na svoju farmu kvôli pohrebu, 1982


Salvádorská občianska vojna

Context: Začiatky vojny Za začiatok občianskej vojny v Salvádore sa považuje 17. október 1979, keď úradujúceho vojenského prezidenta, generála Carlosa Humberto Romera zvrhla tzv. Revolučná vládnuca chunta , ktorá okrem vojakov pozostávala aj z niekoľkých civilných politikov, akým bol napr. konzervatívny pravičiar José Napoleón Duarte, dovtedy známy odporca vojenskej diktatúry. Chunta si kládla za cieľ upokojiť napätú situáciu v krajine, preto opatrne začala uskutočňovať niektoré ľavicou presadzované reformy, ako zoštátnenie niektorých strategických podnikov, či miernu pozemkovú reformu (napriek tomu si však udržovala dobré vzťahy s USA). Hoci nová chunta oficiálne rozpustila obávanú polovojenskú jednotku ORDEN (ktorú už od 60. rokov využívali na upevňovanie moci predchádzajúci vojenský prezidenti), v skutočnosti sa politické represie a násilnosti za jej vlády zintenzívnili a pomerne rýchlo vyeskalovali do občianskej vojny. Zásluhu na tom mala vo veľkej miere vojenská časť chunty, ktorá vstup civilných politikov už na začiatku podmieňovala tým, že armáde nebudú klásť prekážky v boji proti ľavicovým guerillám. Za vzrastanie násilia však najvýraznejšie mohli rozpory v armáde. Jej radikálne ultrapravicové krídlo totiž nedôverovalo umiernenejším „reformistom“ z chunty a na vlastnú päsť organizovalo brutálne eskadry smrti, ktoré začali masovo vraždiť nielen ľavicových predstaviteľov a aktivistov, ale aj civilistov, ktorí s nimi čo i len prejavovali sympatie, či napr. nahlas kritizovali armádu. Táto radikálna časť armády, reprezentovaná hlavne majorom Robertom D Aubuissonom, chcela touto eskaláciou násilia nielen zlikvidovať ľavicovú opozíciu, ale zároveň podkopať a zastrašiť civilno-vojenskú chuntu, zabrániť reformám a opäť prevziať v krajine absolútnu moc. Vládnuca chunta, vedomá si tohto tlaku a obávajúca sa otvoreného konfliktu v armáde tak akcie ultrapravičiarov vo veľkej miere tolerovala, či dokonca v tichosti podporovala.


Hugo Chávez

Context: Introduction  Hugo Rafael Chávez Frías ( 28. júl 1954, Sabaneta, Venezuela – † 5. marec 2013 Caracas, Venezuela) bol venezuelský politik a prezident Venezuely. Chávez propagoval víziu demokratického (kresťanského) socializmu, latinskoamerickej integrácie a boj proti imperializmu. Bol kritikom neoliberálnej globalizácie a súčasnej zahraničnej politiky USA. Chávez bol štyrikrát zvolený za prezidenta Venezuely v rokoch 1998, 2000, 2006 a 2012. 5. marca 2013 Chávez prehral dvojročný boj s rakovinou.