Bohuslav Balbín

Context: Literárna, pedagogická a misionárska činnosť Roku 1646 pri korunovácii Ferdinanda IV. vydal Balbín svoj prvý spis Legatio apollinis coelestis ad universitatem Pragensem . Nebola to však ešte historiografická práca, ale veršované dielo v duchu súdobého humanizmu. Balbín síce najprv písal latinské básne a aj neskôr sa venoval ich tvorbe, ale postupne v jeho tvorbe začali prevažovať historiografické práce. Roku 1649 švédske vojská konečne opustili Čechy, Balbín bol o rok neskôr vysvätený na kňaza, získal titul majstra slobodných umení a na vlastnú žiadosť sa na niekoľko ďalších rokov stal misionárom. Misionárska činnosť Ako misionár pôsobil Bohuslav Balbín v rôznych českých krajoch (na Kunvaldsku, odkiaľ pochádza Jednota bratská, Rychnovsku a Žambersku), kde sa snažil odstrániť zvyšky husitských a protestantských zvykov. Aj keď vyrastal v čase víťazného ťaženia ofenzívnej rekatolizácie, jej forma bola údajne príliš mierna. O tomto období Balbín sám vyhlásil, že sa mu podarilo bez vyhrážok a násilia získať pre katolícku vieru stovky ľudí, a to v čase, keď z dôsledkov vojnových udalostí poklesol v Čechách počet obyvateľov skoro o polovicu. Po ukončení misionárskej činnosti pôsobil Balbín ako učiteľ na gymnáziu. Často menil miesto pobytu. Napríklad Kladsko, Praha, Jindřichův Hradec, Brno, Český Krumlov, Jičín. Svojich žiakov podporoval v štúdiu národných dejín, zvlášť istého Tomáša Pěšinu. Učiteľská činnosť Učiteľské povolanie vykonával do roku 1661, kedy ho musel navždy opustiť. Pramene hovoria, že sa tak stalo kvôli nedostatku rehoľnej disciplíny či prílišného vlastenectva. Balbín skutočne mal problémy s nadriadenými, bol to dôvod jeho izolácie v čase, kedy tvoril svoje obrovské vlastivedné dielo. Verejnosť ho nezriedka vnímala v duchu havlíčkovských predstáv o jezuitoch, teda ako typického katolíckeho kňaza pobielohorskej habsburskej doby, ktorý sa za každú cenu snaží o rekatolizáciu a germanizáciu Čiech. Balbín si však uvedomoval nebezpečenstvo, ktoré hrozí českému jazyku a kultúre, a usiloval sa proti tomu bojovať. V čase svojho misionárskeho a učiteľského pôsobenia zbieral staré české knihy, listiny a iné písomnosti nie s cieľom spáliť ich, ale pre dokumentáciu národnej histórie. Napríklad ešte počas svojich štúdií teológie navštívil Balbín kráľovskú knižnicu, do ktorej boli prednedávnom prevezené rožmberské rukopisy z Třebone. Medzi nimi našiel vzácny rukopis známy ako Chval Mariánských ( Mariale Arnesti ), ktorého autorom bol vraj prvý pražský arcibiskup Arnošt z Pardubíc. Balbín navrhol, že rukopis prepíše, čo mu aj bolo umožnené. Opisovaním tohto rukopisu sa zaoberal aj v čase švédskeho vpádu do Prahy, kedy celú kráľovskú knižnicu Švédi zničili. Vďaka Balbínovi sa zo všetkých rukopisov, ktoré v nej boli, zachránil len Mariale Arnesti . Sám Balbín o tomto povedal: „Kolik já sám zachránil jsem knih a rukopisů, které již odvezeny byly na pepř židovský!“ V historiografickej oblasti pôsobil aj na svojich žiakov. Ako učiteľ bol Balbín obľúbený, uznával takých autorov, ktorí kvôli svojmu vyznaniu museli emigrovať, napríklad Pavla Stránskeho a jeho dielo Respublica Bojema. Balbínovo vlastenectvo sa ale znepáčilo nadriadeným, a tak musel roku 1661 učiteľskú kariéru ukončiť. Často napadal najvyššieho zemského úradníka, miestodržiteľa Bernarda Ignáca Bořitu z Martinic a aj preto musel neskôr opustiť Prahu. Bořita z Martinic totiž zastavil tlač Balbínovho Výťahu z českých dejín, údajne z národných, politických a dynastických dôvodov. Najvyšší purkgróf nebol tŕňom v oku len Balbínovi. Napríklad aj patriotická zemská aristokracia Bořitu obviňovala zo zrady českej krajiny. Vytýkali mu slabošstvo či prílišnú zhovievavosť k ústupkom dvoru v otázkach hospodárskych a spoločenských záujmov českej šľachty. Dejepisecká činnosť Obrázok:Balbin deska.jpg|náhľad|Pamätná tabuľa pripomínajúca Bohuslava Balbína na bazilike Sv. Václava v Starej Boleslavi Do dejín vošiel Bohuslav Balbín ako spisovateľ a historik. Bol veľkým, často nekritickým, obdivovateľom Václava Hájka z Libočan, ktorý mal na jeho písanie výrazný vplyv. Balbín prevzal aj mnohé z Hájkových historických omylov. Celé Balbínove dielo je napísané v mene oslavy českého národa. Balbínov prvý historický spis Diva Vartensis seu Origines et Miracula magnae Dei hominumque Matris Marie, quae a tot retro saeculis Wartae in limitibus Silesiae comitatusque Glacensis... colitur vyšiel roku 1665 a hovorí o mariánskom pútnickom mieste vo Varte na hraniciach sliezsko-kladských . Objemné dielo (304 str.) sa skladalo z dvoch zväzkov. Prvý z nich mal skôr historický charakter, zaoberal sa dejinami Varty, tamojším chrámom a mariánskou sochou. Druhý diel hovoril o zázrakoch, spojených s týmto miestom. Spis sa stal veľmi obľúbeným, čoskoro bol preložený aj do nemeckého jazyka. Neskôr Balbín napísal podobné diela o pútnickom mieste v Tuřanoch pri Brne a o soche Panny Márie Svätohorskej pri Příbrame. Po nedobrovoľnom skončení učiteľskej praxe bol Balbín poverený vypracovaním dejín jezuitského rádu v českých krajinách, ktoré však nedokončil. Nedopísal ani históriu jičínskeho jezuitského kolégia, ktoré opustil po spísaní jeho začiatkov v rokoch 1622–36. Zaujímavé je, že v zlomku o dejinách Spoločnosti Ježišovej v Čechách , ktoré Balbín napísal, predvídal pre jezuitov nepriaznivú dobu, kedy bude rád hanený a jeho zásluhy mu budú upierané . Roku 1680 sa Balbín k histórii jezuitov vrátil. Napísal spis o dejinách pražského jezuitského kolégia v rokoch 15551610. O tomto diele sa dlho predpokladalo, že pochádza z doby predbielohorskej, až roku 1913 sa dokázalo Balbínove autorstvo. Hlavným Balbínovým cieľom ako historika však bolo vypracovanie veľkej rozpravy o českých dejinách. V tom videl svoje životné poslanie. Najprv napísal latinský Výťah z českých dejín ( Epitome historica rerum Bohemicarum ) od začiatku kresťanstva v Čechách do roku 1526. Tu vyzdvihoval hlavne vládu cisára Karola IV., ktorého dobu považoval za vrchol českých dejín. O tomto cisárovi a kráľovi chcel Balbín napísať samostatné dielo, ale od svojho plánu upustil, keď sa dozvedel, že na tejto téme už pracuje jeden nemecký jezuita. Dlho bojoval s cenzúrou (hlavne s najvyšším purkgrófom), aby mohol byť Výťah vydaný. Tým si však u najvyšších cirkevných a štátnych miest nepolepšil, preložili ho do Klatov. V tomto, dá sa povedať vyhnanstve, bol Balbín pod ochrannými krídlami svojho bývalého žiaka Františka Oldřicha grófa Vchynského, prezidenta nad apeláciami. Medzitým Výťah poslali na preskúmanie do Ríma generálovi rádu aj do Viedne cisárovi Leopoldovi I., ktorý bol jeho spisu priaznivo naklonený. Cenzori Výťahu vytýkali kritizovanie uhorského kráľa Mateja kvôli jeho nevďaku voči Jiřímu z Poděbrad a kvôli vojne, ktorú s Českom na pápežovu výzvu viedol. Cenzorom sa nepáčila ani Balbínova chvála Boleslava I., Karola IV. a Jiřího z Poděbrad, pričom podľa nich autor málo hovoril o rakúskom rode. Aj Balbínove odsúdenie neúmerného zvyšovania daní by mohlo byť, podľa názoru jedného z cenzorov, nebezpečné. Konfliktný bol aj jeho výrok v súvislosti s cisárom a kráľom Ferdinandom II.: „Nepravdu písať som sa nenaučil, pravdu písať sa neodvažujem.“ Z historického hľadiska je Výťah tak významný preto, že je prehľadom dejín českých krajín od raných kresťanských čias do čias Balbínových, pričom Balbín tu využil obrovské množstvo známe aj menej známe české aj cudzie pramene. V Klatovoch v priebehu rokov 1672–73 Balbín napísal Obranu jazyka slovanského, zvláště pak českého ( Dissertatio apologetica pro lingua Slavonica, praecipue Bohemica ). Toto anonymne vydané, znova po latinsky napísané dielo, ktoré je dnes Balbínovým najznámejším spisom, sa neskôr stalo vzorom obrodeneckého úsilia. V čase jeho vzniku však bolo – rovnako ako iné Balbínove spisy – zakázané pre prílišné vlastenectvo a údajné protivládne názory. Balbín v ňom hájil právo na vlastný jazyk, odsudzoval odpadlícku šľachtu a nesúhlasil s vládnou politikou, ktorá odstraňuje český jazyk z úradov, škôl a kostolov. Dielo zakončuje modlitba, aby „svätý Václav nedal zahynúť: nám ani budúcim.“ Obranu vydal až počas národného obrodenia roku 1775 František Martin Pelcl. V češtine vyšla až roku 1896. V roku 1676 sa Balbín konečne vrátil do Prahy. Výťah v Ríme označili ako vyhovujúci, dokonca aj cisársky knihovník Peter Lambecius sa o ňom vyjadril pochvalne a odporučil, aby sa vydanie už neodkladalo. O tri roky neskôr vydal Balbín prvý diel svojho hlavného diela (ktoré však nikdy úplne nedokončil) – Rozmanitosti z histórie Kráľovstva českého ( Miscellanea historica regni Bohemiae ), ktorého súčasťou bola práca o českých kultúrnych dejinách Učené Čechy ( Bohemia docta ). Učené Čechy patria k Balbínovým najzáslužnejším prácam kvôli zachyteniu celej literárnej histórie a ďalších kultúrnych snáh v Čechách. Plánoval celkom 30 zväzkov Rozmanitostí , ale do smrti stihol dokončiť iba časť. Dielo je napísané v rekatolizačnom duchu a prináša Balbínovu osobnú výpoveď o jeho láske k národu, vlasti a jej histórii. Kniha prvá Liber naturalis rozpráva o prírodopise krajiny českej. Kniha druhá Popularis je o jej obyvateľoch, kniha tretia Chorographicus o miestopise, v knihe Hagiographicus alebo Bohemia sancta zhrnul Balbín informácie o 134 českých svätých, blahoslavených, mučeníkoch a ich zázrakoch. Nasleduje kniha Parochialis alebo Sacerdotalis o farnostiach a dušpastieroch, potom Episcopalis o pražskom arcibiskupstve, Regalis o českých panovníkoch, a Epistolaris o štátoprávnych listinách. Dve knihy sú venované rodopisu českej šľachty. Tento rodopis vydal po druhý raz spolu s vlastnými dodatkami roku 1770 J. Diesbach. Súčasťou Rozmanitostí je aj Kniha o súdoch a úradoch zemských kráľovstva českého ( Liber curialis seu de magistratibus et officiis curialibus regem Bohemiae ). Bohuslav Balbín je aj autorom kníh o cirkevných dejinách, o živote Jána Nepomuckého a iných svätých. Napísal dielo, v ktorom opísal dejiny miest zasvätených Panne Márii v krajinách Koruny českej. Spolu s priateľom a žiakom Tomášom Pěšinom z Čechorodu je Balbín autorom dnes už vžitého názvu Dalimilova kronika. Má zásluhu aj na popularizácii Jana z Pomuku, významnej osobnosti z čias Václava IV. Bohuslav Balbín zhromaždil existujúce pramene, povesti a ľudové povedačky, z ktorých vznikla nepomucká legenda. Pri heuristike Balbínovi pomohli predovšetkým kanonici svätovítskej kapituly Tomáš Pěšina z Čechorodu a Jan Dlouhoveský. Nepomuckého životopis bol napísaný pre veľkú medzinárodnú zbierku Životy svatých roku 1670. Balbínovu legendu využila roku 1729 ako oporu pápežská kanonizačná bula. V prípade posudzovania životopisu Jana Nepomuckého z historického hľadiska je potrebné si uvedomiť, že Balbín sám sa na svoje dielo pozeral ako na legendu, ktorá sa môže voľne doplniť. Nie je to teda striktne historický spis, čo sa mu neskôr vytýkalo. Aj napriek historickým nepresnostiam, napr. dátum svätcovej smrti, je však Balbínov spis dôležitou českou pamiatkou. Pre svojich žiakov napísal Balbín roku 1666 spis Verisimilia humanorum disciplinarum, ktorý o jedenásť rokov neskôr nasledovalo dielko Auxilia poetices. Žiakom je určené aj dielo Quaesita oratoria. O živote arcibiskupa Arnošta z Pardubíc hovorí kniha Vita venerabilis Arnesti primi archiepiscopi Pragensis z roku 1664. V Origines illustrissimorum comitum de Guttenstein, ubi refertur Vita B. Hroznatae spracováva Balbín pôvod grófov z Guttensteinu a dokazuje, že grófi tohto rodu pochádzajú z rodu blahoslaveného Hroznatu. Bohuslav Balbín písal aj básne, vydal zbierku, s názvom Examen melissaeum. Jeho poslednou dokončenou pracou je Život dôstojného otca Mikuláša Leczyckého (Vita vener. P. Nicolai Lancicii). Celá Balbínova tvorba je charakterizovaná dvomi pólmi: vernosťou katolicizmu a lojalitou k Habsburgovcom na jednej strane, láskou k vlasti, jej jazyku a kultúre na druhej strane. Balbínov autorský potenciál je úctyhodný, jeho tvorbu zastavila až choroba a neskôr slepota. Napriek týmto nepriaznivým okolnostiam sa nevzdal: útechu mu prinášalo heslo In silentio et spe fortitudo mea (Mlčiac a dúfajúc som statočný). Pracoval až do posledného možného okamihu, než ho roku 1683 postihla mozgová mŕtvica, ochrnul a mohol písať iba ľavou rukou. Nakoniec mu zostala len možnosť využívať služby pisára. Bohuslav Balbín, nepochybne jedna z najväčších osobností barokovej doby a českej histórie vôbec, zomrel štyri dni pred svojimi 67. narodeninami 29. novembra 1688 okolo ôsmej hodiny večer. Je pochovaný v hrobke kostola Najsv. Salvátora v Prahe.


Prvá viedenská arbitráž

Context: Arbitráž Arbitráž sa konala vo Viedni v zámku Belvedér dňa 2. novembra 1938. Členmi delegácie za jednotlivé krajiny boli: Nemecko – minister zahraničných vecí Joachim von Ribbentrop a poľný maršal Hermann Göring Taliansko – minister zahraničných vecí Galeazzo Ciano Maďarsko – minister zahraničných vecí Kálmán Kánya a minister vzdelávania Pál Teleki Česko-Slovensko – minister zahraničných vecí František Chvalkovský a Ivan Krno Slovensko – predseda vlády Jozef Tiso a minister spravodlivosti Ferdinand Ďurčanský Karpatská Ukrajina – predseda vlády Avhustyn Vološyn


Bohuslav Balbín

Context: Štúdium Bohuslav Balbín študoval v Jičíne, Prahe, Olomouci, Brne a Kladsku. V tom čase nebola častá zmena študijného pobytu ničím výnimočným, zvlášť u jezuitov. Tu študoval klasické jazyky, literatúru a filozofiu, prehĺbil sa jeho vzťah k českým dejinám a vlasti. Pri štúdiu v Olomouci Balbína ovplyvnil páter Mikuláš Lesczecký, ktorého životopis neskôr napísal. Počas prázdnin sa zdržiaval hlavne v Častoloviciach, kde sprevádzal Ota z Oppersdorfu pri loveckých vychádzkach. Na cirkevnú dráhu sa vydal Bohuslav Balbín v pätnástich rokoch, kedy sa stal novicom brnianskeho kolégia. O dva roky neskôr zložil prvé rehoľné sľuby v Spoločnosti Ježišovej. V osemnástich rokoch začal študovať filozofiu na pražskom jezuitskom kolégiu Klementinum. Študoval v napätej dobe. Roku 1639 zažil drancovanie Čiech švédskou armádou. Po dosiahnutí bakalárskeho titulu učil na gymnáziu u sv. Klimenta, aby potom, podľa pravidiel Spoločnosti, mohol pokračovať v štúdiu teológie. Roku 1642, keď Švédi plienili Moravu, Balbín obhajoval doktorát. V tom istom roku sprevádzal po Čechách španielskeho cirkevného pedagóga Rodriga Arriagu. O šesť rokov neskôr sa zúčastnil obrany Prahy. Keď hrozil útok švédskych vojsk, prihlásil sa Balbín ihneď do akademického práporu a pod vedením svojho profesora, jezuitu Jiřího Plachého, udatne bránil Karlov most. V študentskom prápore bojoval aj maliar Karel Škréta a lekár Jan Marek Marků. Pri obrane Staromestskej mosteckej veže Bohuslava Balbína vážne zranili.


Železná opona

Context: Otvorenie železnej opony Pád železnej opony, umožnený pokračujúcim oslabovaním Sovietskeho zväzu, sa začal uvoľnením hraníc v Maďarsku v lete 1989. V apríli 1989 rozhodla maďarská vláda o vypnutí napätia na svojej časti pohraničného plota s Rakúskom dlhého 240 km. V nasledovných mesiacoch sa začalo s odstraňovaním plota . 27. júna 1989 minister zahraničných vecí Maďarskej republiky Gyula Horn a jeho rakúsky náprotivok Alois Mock spoločne symbolicky prestrihli plot na hraničnom priechode v Šoproni. 11. septembra 1989 potom Maďarsko oficiálne na základe medzinárodného dohovoru otvorilo hranice do Rakúska, keď vypovedalo bilaterálnu dohodu s NDR o vracaní jej občanov zo svojho územia. Občania NDR cez MĽR a Rakúsko sa snažili prechádzať do NSR. Berlínsky múr padol 9. novembra 1989, česko-slovenskú železnú oponu začali rúcať na česko-slovensko-rakúskych hraniciach od 11. decembra 1989. Rozkazom ministra vnútra ČSSR č. 24 zo dňa 12. 2. 1990 bol zrušený politický aparát na Hlavnej správe Pohraničnej stráže a Ochrany štátnych hraníc na všetkých stupňoch. Dňom 31. 12. 1990 bola zrušená 11. brigáda Pohraničnej stráže. K tomuto dňu sa uzavrela kapitola dejín 11. pohraničnej brigády Bratislava, ktorá strážila slovensko-rakúsky úsek hranice od roku 1951 do roku 1990. Po 1. februári 1990 bolo Opustenie republiky zmenené na trestný čin nedovoleného prekročenia štátnej hranice , ktorého podstata spočívala v prekročení štátnej hranice za použitia násilia alebo pod hrozbu bezprostredného násilia. Dovtedy uložené tresty boli zákonom o súdnej rehabilitácii z roku 1990 zahladené. ÚPN hovorí o "rehabilitovaní". Dnes železnú oponu zväčša pripomína len kedysi pravidelne oraný pás s občasnými zvyškami kolov alebo drôtov – vďaka používaniu herbicídov zabraňujúcich rastu burín a strhávaniu pôdy je sukcesia na týchto pásoch pomalá a mnohokrát tu ani po 15 rokoch nerastú žiadne stromy – „pásmo smrti“ existuje dnes len pre rastliny.


Zoznam predstaviteľov Protektorátu Čechy a Morava

Context: Predstavitelia okupačnej civilnej správy  Ríšsky protektor SS-Obergruppenführer Konstantin von Neurath (1939–1943) SS-Obergruppenführer Reinhard Heydrich (zastupujúci ríšsky protektor 1941–1942) SS-Oberstgruppenführer Kurt Daluege (zastupujúci ríšsky protektor 1942–1943) Wilhelm Frick (1943–1945) Nemecký štátny minister pre Čechy a Moravu SS-Obergruppenführer Karl Hermann Frank (20. august 1943 – 8.(?) máj 1945)


Jozef Belko

Context: Životopis Základnú školu vychodil v Čiernom Balogu. Neskôr pracoval ako robotník na píle. Od roku 1940 vojak slovenskej armády. V roku 1941 bol nasadený na východnom fronte. Tam v roku 1943 prebehol k sovietskym partizánom, neskoršie príslušník 1. čs. armádneho zboru v ZSSR. Účastník bojov na Dukle a oslobodzovania Československa. Dôstojník ČSĽA.


Ján Baltazár Jesenský-Gašparé

Context: Zo života  Mladosť Ján Baltazár Jesenský-Gašparé sa narodil 28. decembra 1825 v Hornom Jasene v Turci. Bol príslušníkom šľachtického rodu. V historických prameňoch sa nezachovalo, kde študoval prvé roky. Z kroniky Pavla Dobšinského z rokov 1845/1846 vyplýva, že študoval na lýceu v Kežmarku, kde aj študovalo viacero príslušníkov a generácií z rodu Jesenských. Ján Baltazár sa stal aj prednášateľom, kde prednášal históriu z dejín Slovanov. Je známe, že Ján Baltazár nerád vystupoval. Zachovala sa reč, ktorá dokumentuje pilier patriotizmu v jeho mladosti. Prejavom chcel prebudiť ľud a národ k národnému povedomiu a k slovanskej vzájomnosti. V Kežmarku sa tak pre Jána Baltazára vytvoril základ pre jeho účinkovanie v slovenskom verejnom, politickom, kultúrnom, duchovnom, školskom a aj hospodárskom živote. Po kežmarských štúdiách sa otvorila nová kapitola pre Jána Baltazára účasťou v Slovenskom povstaní v rokoch 1848 – 1849. Roky 1848 - 1849 Nezachovali sa dokumenty čo robil Ján Baltazár medzi ukončením štúdia na kežmarskom štúdiu a rokom 1848. Zúčastnil sa príprav liptovskosvätomikulášskych Žiadostí slovenského národa. Ján Baltazár sa osobne zúčastnil slovenských dobrovoľníckych výprav. Vyznamenal sa v radoch dobrovoľníkov v zimnej a aj v letnej výprave. V Slovenskom povstaní sa zachoval ako hrdinský bojovník, ktorý organizoval vedenie bojov, ktoré sa formovali na severnej Morave, v Ostrave a v Těšíne a ktoré vstúpili na Kysuciach na slovenské územie. Podľa dokumentov sa Ján Baltazár podieľal na “zmužnosti“ slovenských dobrovoľníckych jednotiek. Počas výprav sa stal aj blízkym spolupracovníkom vojenského veliteľa baróna Henricha Lewartovského. Po vybudovaní si veľkej autority sa Ján Baltazár zúčastnil aj na slávnostnom obede v hostinci „u Zeleného stromu“, kde boli pozvaní velitelia a kapitáni slovenských dobrovoľníkov . Obdobie po revolučných rokoch Ján Baltazár Jesenský-Gašparé po revolučných rokoch sa stal štátnym úradníkom v Zlatých Moravciach. V 60. rokoch sa vrátil do Turca, kde sa stal hlavným slúžnym turčianskosvätomartinsko-blatnického okresu. V týchto rokoch zložil aj advokátsku skúšku v Pešti. Neskôr sa stal župným notárom a advokátom v Martine. Na prvom slovenskom národnom – memorandovom zhromaždení, ktoré sa uskutočnilo 6. a 7. júna 1861 v Turčianskom Svätom Martine sa zúčastnil aj Ján Baltazár. Zaradil sa medzi vážne osobnosti tohto zhromaždenia. Na rokovaní vystúpil a vyjadril sa k otázke , ktorá riešila problematiku adresáta memoranda. Patril teda medzi tých, ktorí chceli poslať Memorandum krajinskému snemu v Pešti. Ján Baltazár sa dostal aj medzi slovenských „výtečníkov“ – teda do Stáleho národného výboru pod predsedníctvom Jána Francisciho spolu s ďalšími vymenovanými. Medzi vymenovanými do Stáleho výboru bol Ján Baltazár jediným, ktorý patril do nižšej slovenskej šľachty a teda bol predstaviteľom slovenského zemianstva. Prvé kasíno v Martine Ján Baltazár Jesenský inšpiroval neformálne i formálne stretnutia. Bol dlhoročný predstaviteľ, podpredseda a neskôr aj predseda Turčianského kasína. Turčianske kasíno vzniklo v Martine v roku 1861. Kasíno bolo pánskym spoločenským a politickým klubom . Okrem debát, ktoré mali svoje pravidlá tu boli organizované +prednášky, recitácie a rôzna zábava. Kasíno malo aj vlastnú čitáreň časopisov . Neskôr bolo Kasíno úradne zatvorené. Na obnovenie a návrh nových stanov sa podieľali národovci Ján Baltazár Jesenský a Ján Kohút. Námestná rada v Budíne stanovy schválila a tak kasíno bolo obnovené 30. novembra 1862. Podľa Jesenského a Kohúta malo slúžiť kasíno na rozvoj dobrého vkusu, vzdelané a šľachetné obcovanie, zdravé besedovanie a na rozvoj duševných schopností a inteligencie. Členom spolku sa mohol stať každý občan. Stanovy kasína zakazovali politické boje a hazardné hry. Aj vďaka kasínu sa tak mesto Turčiansky Svätý Martin stalo centrom národného života. Sídlilo v Národnom dome v Martine. Založenie gymnázia a Matice slovenskej v Martine Po páde bachovského absolutizmu sa Ján Baltazár stal popredným predstaviteľom starej školy a zaslúžil sa aj o vznik Matice slovenskej (MS). Bol zakladajúcim členom a funkcionárom MS a aj spoluautorom prosbopisu z roku 1883 žiadajúce jej obnovenie. V Matici sa zaslúžil o vydávanie martinských Národných novín a tiež podporil vznik Slovenského spevokolu. Ján Jesenský spolu s Martinom Čulenom, Pavlom Mudroňom a Frankom Sasinkom sa podpísali pod prvé čislo Národných novín. Oznámili, že budú vydávať v Martine a budú niesť vysokú zástavu „svobodomyseľnej politiky“. Sú to teda slovenské politické noviny, ktoré boli pokračovateľom Pešťbudínskych vedomostí. Ján Baltazár účinkoval aj na poli evanjelickej cirkvi augsburského vyznania, špeciálne na pôde školstva. Stal sa dozorcom – inšpektorom patentálneho evanjelického zboru v Martine a turčianskeho seniorátu. V tomto postavení sa Ján Baltazár zúčastnil audiencie u Františka Jozefa I., kde prítomný na čele s Karolom Kuzmánym odovzdali školské memorandum a významne sa tak Ján Baltazár podieľal na založení Nižšieho slovenského evanjelického patronátneho gymnázia v Martine, ktoré bolo otvorené 23. septembra 1866 a fungovalo do 31. januára 1875, kedy ho rakúsko-uhorská vláda zatvorila. Patril aj ku konventu evanjelickej cirkvi v Trnave, kde ho zvolili za jedného z podpredsedov poverníctva, ktoré malo rokovať o založení ďalšieho gymnázia. Jesenský za obnovenie gymnázia v Martine pracoval a bojoval aj na pôde evanjelickej cirkvi, ktorá mala vďaka starým uhorským zákonom zaručené právo zakladať školy. Aj preto sa stal po smrti Jozefa Justhu hlavným dozorcom Turčianskeho seniorátu Evanjelickej cirkvi augsburského vyznania v Uhorsku. Jesenský postupne odmietal narastajúci šovinizmus, ale aj materializmus, ktorý zatláčal duchovnosť viery protestantizmu. Slovanský zjazd v Moskve v roku 1867 Ján Baltazár Jesenský sa spolu s Pavlom Mudroňom a Ondrejom Radlinským zúčastnil v máji a v júni roku 1867 na Etnografickej slovanskej výstave v Moskve s tichou podporou Matice Slovenskej. Slováci vycestovali do Moskvy v tichosti, aby im nebol zmarený odchod. Na výstave a jej sprievodných podujatiach, ktoré sa označujú ako Slovanský zjazd alebo aj Moskovský zjazd, reprezentovali Slovákov. Slovenská delegácia dávala na vedomie slovenskú národnú a kultúrnu identitu svojbytného slovenského národa. Slováci na zjazde prezentovali aj kroje z rôznych kútov Slovenska. Konkrétnejšie úlohy Jána Baltazára Jesenského na zjazde sa nezachovali. Vie sa však, že rakúsko-uhorská politická moc sa nepozerala na túto výpravu najlepšie a brojila proti nej. Na samotnom zjazde sa najvýraznejšie prejavila audiencia vybraných účastníkov u cára Mikuláša II.. Toto stretnutie mohlo vyvolať politické a diplomatické problémy a rozpaky. Bolo potrebné, aby stretnutie akceptovali vysokí predstavitelia Viedne. Rakúskeho veľvyslanca v Rusku Fridrich Revertera, Slováci žiadali o sprostredkovanie audiencie u Mikuláša II. Palacký a Rieger, ktorí to u veľvyslanca vybavovali žiadali, aby s pomedzi Slovákov bol na audiencii aspoň Ján Jesenský. To by bolo pre slovenských účastníkov nepochybne asi najpamätnejšou udalosťou z Moskvy. Nakoniec cár Mikuláš II. slovenských pútnikov do Moskvy prijal 26. mája 1867 v Cárskom Sele. Medzi predstavenými Slovákmi pred cárom Mikulášom II. však nebol ani Jesenský ani Mudroň či Radlinský. Predstavený bol len Slovák Janko Šafárik, ktorý zastupoval srbských Slovákov. Musel sa však pri audiencii prihovoriť v mene Srbov. Jesenský, Mudroň a Radlinský boli tak prítomní vo vedľajšej sále dvorného divadla. Cár bol na audiencii síce k všetkým pozvaným Slovanom láskavý, avšak jeho slová boli považované za bezvýznamné a neskôr sa aj cár nepriaznivo vyjadril a ľutoval, že k ním vôbec došlo. Zastúpenie Slovákov však z Moskvy malo pozitívny dojem. Stretávali sa s ďalšími slavianofilmi a Slovákmi pôsobiacimi v Moskve a v Rusku. Sprievodnou knihou zjazdu bola aj brožúra Slovanstvo a svet budúcnosti od Velislava Ludevíta Štúra . Ján Baltazár Jesenský-Gašparé navštívil v Rusku aj cársku bibliotéku v Petrohrade. Z knižnice si priniesol domov aj viacero kníh. Účasť audiencie u cisára Františka Jozefa I. Ján Baltazár Jesenský bol účastníkom stretnutia na audiencii u cisára Františka Jozefa I., ktoré sa uskutočnilo pri príležitosti rozpustenia Slovenského dobrovoľníckeho zboru po ukončení vojenských misií v decembri 1849. S Karolom Kuzmánym 23. júna 1863 predložili cisárovi školské memorandum prešporskej patentálnej superintendencie. 30. júna 1885 sa Ján Baltazár Jesenský opäť zúčastnil cisárskej audiencie so signatármi Prestolného prosbopisu – memoranda za obnovenie Matice slovenskej. Prípravy na predloženie trvali už od roku 1883. Ján Baltazár Jesenský spolu s Jánom Franciscim, Pavlom Mudroňom a ďalšími zbierali finančné prostriedky na vykonanie cesty do Viedne a do Budapešti. Cieľom tohto memoranda nebolo len obnoviť Maticu ale zostavovatelia memoranda chceli, aby bolo odvrátené nedôstojné zaobchádzanie s matičnými zbierkami v historickej budove Matice v Martine. Krátko po návšteve Viedne bola kópia memoranda odovzdaná aj uhorskému ministerskému predsedovi Kolomanovi Tiszovi. Rozhodnutie Viedne a Budapešti bolo odmietnutie memoranda a majetok Matice slovenskej sa tak dostal do vlastníctva Hornouhorského vzdelávacieho maďarského spolku FEMKE . Posledné roky Ján Baltazár Jesenský-Gašparé posledné roky života bol dlho chorý. Postupne sa začal vytrácať z národného života. Ešte v roku 1885 si zastal Maticu slovenskú na najvyšších miestach rakúsko-uhorských, ale na púť do Kyjeva na deväťstoročnicu christianizácie s druhom Pavlom Mudroňom už necestoval. V tomto roku Mudroňovi prenechal aj funkciu inšpektora Turčianskeho seniorátu. Taktiež prišiel o celý svoj majetok, ktorý rozdal neúspešným kandidátom volieb do uhorského snemu. Stal sa aj zakladateľom Tatra banky v Martine a tiež, že v roku 1887 bol Jesenský členom volebného výboru SNS. Ján Baltazár Jesenský-Gašparé zomrel 23. mája 1889. Na pohrebe sa s ním rozlúčil Pavol Mudroň, ktorý pripomeul, že Ján Baltazár od štyridsiatych rokov bol pri každom dôležitom momente slovenského národa. Po Jánovi Baltazárovi Jesenskom ostali traja synovia. Medzi nimi aj Janko Jesenský.


Karol Grün

Context: Životopis Vyučil sa za sústružníka. Šofér a robotník pri železnici. Antifašista ako rotmajster Slovenskej armády na východnom fronte prebehol na sovietsku stranu, pôsobil v Československej vojenskej misii v Moskve. V roku 1944 absolvoval špeciálny spravodajsko-paradesantný výcvik pre prácu v tyle nepriateľa, s M. Kuchárkom neďaleko Sliača vytvorili spravodajskú skupinu Nina-Mária, spravodajsky pôsobili v Hornej Štubni, vo Veľkom Záluží a v okolí Nitry. Počas SNP veliteľ spravodajskej skupiny 2. paradesantnej brigády, spolupracoval s vojenským ústredím SNR v Banskej Bystrici. Zatknutý fašistickou políciou (3. februára 1945). Zahynul pri nálete amerických lietadiel na transport väzňov do koncentračného tábora v Mauthausene.


Semion Konstantinovič Kurkotkin

Context: Životopis Od septembra 1971 do júla 1972 bol veliteľom Skupiny sovietskych vojsk v Nemecku. Maršalom Sovietskeho zväzu sa stal v marci 1983.


Alojz Lorenc

Context: Kariéra v bezpečnostných zložkách V rokoch 19651970 absolvoval fakultu elektroinžinierstva Vojenskej akadémie Antonína Zápotockého v Brne a ešte v roku 1970 nastúpil na Ministerstvo vnútra ČSSR v Prahe, kde pracoval v osobitnom odbore Federálneho ministerstva vnútra (FMV). Venoval sa kryptografii, viedol vývoj šifrovacieho automatu, ktorého bol autorom. Svojimi nadriadenými bol opakovane výborne hodnotený a rýchlo postupoval nahor po kariérnom rebríčku. V roku 1977 sa stal náčelníkom Zvláštnej správy Zboru národnej bezpečnosti (ZNB), ktorej náplňou bola rádiokontrarozviedka a šifrová služba. Od 1. mája 1980 velil správe ZNB hl. mesta Bratislavy a Západoslovenského kraja. V roku 1983 absolvoval kurz Vyššej školy KGB v Sovietskom zväze. Najvyšší post následne dosiahol v roku 1985, kedy sa stal prvým námestníkom ministra vnútra Vratislava Vajnara. Spočiatku (do roku 1988) riadil Správu ekonomickej kontrarozviedky a Správu vnútornej kontrarozviedky, tiež ale Vysokú školu ZNB a Technickú správu FMV a viacerých zložiek (správ) ŠtB – Správu vývoja automatizácie ZNB, Zvláštnu správu ZNB (rádiokontrarozviedka a šifrová služba) a Technickú správu ZNB (vývoj spravodajskej techniky). Riadil Štátnu komisiu pre ochranu štátneho tajomstva, bol členom Vládneho výboru pre obranný priemysel a členom Vládnej havarijnej komisie. V čase mimoriadnych bezpečnostných opatrení bol poverovaný riadením celoštátneho operačného štábu na FMV. Od reorganizácie FMV v roku 1988 mu boli podriadené Hlavná správa kontrarozviedky, Hlavná správa vojenskej kontrarozviedky a Správa kontrarozviedky v Bratislave. Riadil a komplexne kontroloval protišpionážnu, ekonomickú, vojenskú i politickú kontrarozviednu prácu v celom Československu. V priebehu Nežnej revolúcie vydal generál Lorenc rozkaz, podľa ktorého nemajú zložky ŠtB nijako zasahovať do situácie. Tento rozkaz dodatočne odôvodňoval tým, že nechcel viac pobúriť občanov. 1. decembra 1989 nariadil skartáciu veľkého množstva dokumentov z archívu ŠtB.


František Fajtl

Context: Život Po absolvovaní Vojenskej akadémie bol príslušníkom 2. leteckého pluku. Hneď po vstupe nemeckých okupačných vojsk do protektorátu ilegálne opustil hranice a zapojil sa do zahraničného odboja. Jeho prvým pôsobiskom bolo Francúzsko, kde po leteckom výcviku v Avord a Chartres slúžil u Groupe de Chasse III/7 vyzbrojenej lietadlami Marcel Bloch MB 151/152 a v Groupe de Chasse III/9 vyzbrojenej lietadlami Morane Saulnier MS 406. Po páde Francúzska sa preplavil do Spojeného kráľovstva, kde sa 6. augusta 1940 pripojil k 310. čs. stíhacej peruti RAF. 18. septembra bol premiestnený k 1. a neskôr k 17. peruti RAF do Debdenu. V tomto období sa aktívne zapojil do leteckej bitky o Britániu. V máji 1941 nastúpil k 313. stíhacej peruti a stal sa veliteľom letky A. Koncom apríla 1942 bol vymenovaný za veliteľa 122. perute, 5. mája 1942 však bol zostrelený nad Francúzskom. Po dramatickej ceste sa najprv dostal do Nemcami neobsadenej časti Francúzska a potom cez Pyreneje do Španielska, kde sa nechal zajať a vydával sa britského letca. Po niekoľkých mesiacoch sa nakoniec vrátil do Anglicka a od roku 1943 bol veliteľom 313. stíhacej perute. Za svoju činnosť bol vyznamenaný Záslužným leteckým krížom (D.F.C.). V roku 1944 bol vymenovaný za veliteľa skupiny československých pilotov, ktorí sa presunuli do Sovietskeho zväzu na východný front. Po preškolení na sovietske lietadlá Lavočkin La-5FN sa stal veliteľom 1. československého stíhacieho pluku. 17. septembra 1944 sa pod jeho velením presunula časť pluku na povstalcami obsadené územie Slovenska. Za ťažkých podmienok sa im darilo niekoľko týždňov operovať v tyle nepriateľa z letísk Zolná a Tri Duby (dnešný Sliač) v okolí Zvolena. Táto ojedinelá letecká akcia znamenala významnú podporu Slovenskému národnému povstaniu, aj keď jeho priebeh zvrátiť nemohla. Po leteckom ústupe sa až do konca vojny v pozícii veliteľa pluku ďalej zúčastňoval na leteckých operáciách najmä pri oslobodzovaní Ostravy. Po februári 1948 bol degradovaný na vojaka a 17 mesiacov strávil vo väzení na Mírove. Po prepustení pracoval ako účtovník v stavebnom podniku v meste Louny. Po roku 1989 bol rehabilitovaný a v roku 1990 povýšený do hodnosti generálmajora letectva. Zomrel v Prahe 4. októbra 2006.


Hlavný poddôstojník Ozbrojených síl Slovenskej republiky

Context: Dejiny Funkciu zaviedol jedným z prvých vo svojej funkcii vtedajší náčelník Generálneho štábu gen. Ľubomír Bulík. Odvtedy bola funkcia hlavného poddôstojníka zavedená vo všetkých útvaroch veľkosťou od prápora vyššie. Štbn nadrtm Richard Fabricius medzi svoje tri priority zaradil „Výcvik, výcvik a ešte raz výcvik. To sú moje tri hlavné priority na nadchádzajúce obdobie“. Vo svojej funkcii pôsobil aj v Afganistane. Po skončení fukncie odišiel do NATO školy v Oberamergau kde bude veliť trom poddôstojníckym kurzom.


Jozef Tuchyňa

Context: Životopis Roku 1963 ukončil Ženijné technické učilište v Bratislave a sa stal vojakom z povolania, pričom získal hodnosť poručík. Následne po roku 1964 vykonával základné veliteľské funkcie ako veliteľ čaty a roty. Neskôr, v rokoch 1974 až 1977 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii v Brne. V rokoch 1977 až 1982 vykonával odborné funkcie na veliteľstve 13. tankovej divízie v Topoľčanoch a na veliteľstve Východného vojenského okruhu v Trenčíne. V rokoch 1982 – 1984 absolvoval štúdium na Vojenskej akadémii Generálneho štábu ozbrojených síl ZSSR v Moskve. Vzápätí sa stal náčelníkom štábu 13. tankovej divízie a neskôr sa stal jej veliteľom. Roku 1988 dosiahol prvú generálsku hodnosť. Stal sa zástupcom veliteľa Východného vojenského okruhu v Trenčíne. Druhého novembra 1990 bol menovaný do funkcie veliteľa Východného vojenského okruhu. V tejto funkcii zotrval až do roku 1992, kedy odišiel z armády a stal sa členom vlády. Bol menovaný za ministra vnútra Slovenskej republiky. V tejto funkcii pôsobil od 24. júna 1992 do 15. marca 1994. 1. mája 1994 bol znovu prijatý do služobného pomeru vojaka z povolania a ďalej slúžil vo funkcii poradcu ministra obrany Slovenskej republiky. 1. septembra 1994 bol ustanovený do funkcie náčelníka Generálneho štábu Armády Slovenskej republiky. 9. septembra 1998 odovzdal svoju funkciu a odišiel do dôchodku.


Zoznam slovenských vojenských generálov

Context: Menovanie do prvej generálskej hodnosti počas aktívnej služby a zálohy  Rok vymenovania 1993 generálmajor Ing. Ján Ďurove Rok vymenovania 1994 generálmajor Ing. Leopold Bilčík generálmajor Ing. Emil Vestenický generálmajor Ing. Rudolf Žídek Rok vymenovania 1997 generálmajor Ing. František Blanárik generálmajor Ing. Milan Cerovský generálmajor Ing. Ján Čmilanský generálmajor Ing. Ľudovít Gál generálmajor Ing. Milan Podhoráni generálmajor Ing. Jozef Pivarči generálmajor Ing. Milan Stráňava generálmajor JUDr. Ján Vido Rok vymenovania 1998 generálmajor Ing. František Butko generálmajor Ing. Jozef Gajdoš generálmajor Ing. Gašpar Hozman generálmajor doc. Ing. Jozef Kováčik, CSc. generálmajor Ing. Marián Mikluš generálmajor Ing. Oto Nečas generálmajor JUDr. Ondrej Samaš generálmajor JUDr. Alojz Siro generálmajor JUDr. Michal Vaľo , CSc. Rok vymenovania 1999 generálmajor Ing. Jozef Blizman generálmajor Ing. Peter Bučko generálmajor MUDr. Igor Čombor generálmajor Ing. Jozef Zadžora, CSc. Rok vymenovania 2000 generálmajor Ing. Ľubomír Bulík, CSc. generálmajor Ing. Jozef Dunaj generálmajor Ing. Dušan Humený generálmajor Ing. Peter Novotňák generálmajor Ing. Ján Podhora Rok vymenovania 2002 brigádny generál Ing. Ján Kačmár brigádny generál Ing. Milan Maxim brigádny generál Ing. Vladimír Púčik Rok vymenovania 2003 brigádny generál Ing. Peter Gajdoš brigádny generál Ing. Ľubomír Háberl brigádny generál Ing. Miroslav Kováč brigádny generál Ing. Jozef Krakovský brigádny generál Ing. Jaroslav Kuča brigádny generál Ing. Mikuláš Regula, MSS brigádny generál Ing. Jaroslav Vývlek Rok vymenovania 2004 30. júna 2004 prezident Ivan Gašparovič vymenoval : brigádny generál Ing. Pavel Macko, CSc. vo funkcii veliteľa Veliteľstva logistiky Síl výcviku a podpory 26. augusta 2004 prezident Ivan Gašparovič vymenoval týchto generálov: brigádny generál Ing. Martin Babiak vo funkcii vedúceho kontaktného tímu pri SHAPE brigádny generál doc. Ing. František Bartko, CSc. vo funkcii náčelníka Štábu požiadaviek a dlhodobého plánovania Generálneho štábu OS Rok vymenovania 2005 8. mája 2005 prezident Ivan Gašparovič vymenoval týchto generálov: brigádny generál Ing. Juraj Baránek, vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl brigádny generál Ing. Miroslav Kocian, vo funkcii zástupcu veliteľa Síl výcviku a podpory brigádny generál Ing. Vendelín Leitner, vo funkcii riaditeľa Vojenskej spravodajskej služby Ministerstva obrany SR brigádny generál Ing. Stanislav Petrenec, vo funkcii veliteľa ľahkej brigády Pozemných síl Rok vymenovania 2007 1. januára 2007 prezident Ivan Gašparovič vymenoval týchto generálov: brigádny generál MUDr. Pavol Maslík, PhD. vo funkcii riaditeľa Ústavu špeciálneho zdravotníctva a výcviku brigádny generál Ing. Štefan Mečár, vo funkcii veliteľa Mechanizovanej brigády Pozemných síl brigádny generál Ing. Jaroslav Muríň, vo funkcii náčelníka Vojenskej kancelárie prezidenta SR brigádny generál Ing. Ján Salaganič, vo funkcii zástupcu veliteľa Pozemných síl brigádny generál Ing. Peter Vojtek, vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl Rok vymenovania 2008 23. januára 2008 prezident Ivan Gašparovič vymenoval týchto generálov: brigádny generál Ing. Milan Čelko, MSc. brigádny generál Ing. Ondřej Novosad brigádny generál RSDr. Jozef Viktorín 2. septembra 2008 prezident Ivan Gašparovič vymenoval týchto generálov: brigádny generál Ing. Marián Áč, PhD. brigádny generál Ing. Ivan Hirka brigádny generál doc. Ing. Miroslav Kelemen, PhD. brigádny generál Ing. Juraj Krištofovič brigádny generál Ing. Ľubomír Svoboda Rok vymenovania 2010 25. januára 2010 prezident Ivan Gašparovič vymenoval brigádny generál Ing. Jindřich Joch Rok vymenovania 2011 4. mája 2011 prezident Ivan Gašparovič vymenoval brigádny generál Ing. Josef Pokorný, PhD. Rok vymenovania 2012 7. mája 2012 prezident Ivan Gašparovič vymenoval brigádny generál doc. Ing. Boris Ďurkech, CSc. Rok vymenovania 2013 30. januára 2013 prezident Ivan Gašparovič vymenoval týchto generálov: brigádny generál Ing. Ján Balciar brigádny generál Ing. Miroslav Korba Rok vymenovania 2014 brigádny generál Ing. Daniel Zmeko Rok vymenovania 2015 26. novembra prezident Andrej Kiska vymenoval generálov: brigádny generál Ing. Ľubomír Gacko, vo funkcii zástupcu veliteľa Pozemných síl brigádny generál Ing. Vladimír Kubáň, vo funkcii veliteľa 1. mechanizovanej brigády brigádny generál Ing. Martin Stoklasa, vo funkcii veliteľa 2. mechanizovanej brigády Rok vymenovania 2016 19. apríla prezident Andrej Kiska vymenoval generálov: brigádny generál Ing. Ivan Pach, náčelník Štábu strategického plánovania Generálneho štábu OS SR brigádny generál Vladimír Šimko, vo funkcii náčelníka Vojenskej kancelárie prezidenta SR 8. septembra prezident Andrej Kiska vymenoval tohto generála: brigádny generál Ing. Miroslav Lorinc, vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl OS SR Rok vymenovania 2017 brigádny generál Ing. Karol Navrátil Rok vymenovania 2018 brigádny generál Ing. Slavomír Staviarsky, M.Sc. brigádny generál Ing. Juraj Štefanka 20. septembra 2018 prezident Andrej Kiska vymenoval troch generálov: brigádny generál Martin Michalko brigádny generál Jaroslav Polák brigádny generál Peter Turský Rok vymenovania 2019 28. mája 2019 prezident Andrej Kiska vymenoval dvoch generálov: brigádny generál Peter Babiar (vo funkcii náčelníka Štábu strategického plánovania Generálneho štábu OS SR) brigádny generál Róbert Kleštinec (vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl OS SR) Rok vymenovania 2020 15. januára 2020 prezidentka Zuzana Čaputová vymenovala dvoch generálov: brigádny generál Ivan Balog (vo funkcii veliteľa 1. mechanizovanej brigády) brigádny generál Vladimír Lengvarský (vo funkcii hlavného lekára Ozbrojených síl SR) 16. júna 2020 prezidentka Zuzana Čaputová vymenovala troch generálov: brigádny generál Štefan Kovács (vo funkcii veliteľa Strategického centra krízového manažmentu Generálneho štábu, Ozbrojených síl SR) brigádny generál Tibor Králik (vo funkcii vedúceho úradu národného vojenského predstaviteľa pri SHAPE, NATO) brigádny generál Ferdinand Muríň (vo funkcii náčelníka Štábu pre podporu operácií Generálneho štábu, Ozbrojených síl SR) 16. decembra 2020 vláda schválila vymenovanie do hodnosti 5 plukovníkom, povýšení by mali byť: Pavol Tököly, Róbert Tóth, Roman Jantoš, Branislav Benka a Ladislav Dovhun. Rok vymenovania 2021 28. januára 2021 prezidentka Zuzana Čaputová vymenovala piatich generálov: brigádny generál Branislav Benka (vo funkcii veliteľa Síl pre špeciálne operácie) brigádny generál Ladislav Dovhun (vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl) brigádny generál Roman Jantoš (vo funkcii hlavného lekára Ozbrojených síl) brigádny generál Pavol Tököly (vo funkcii náčelníka Štábu pre podporu operácií Generálneho štábu) brigádny generál Róbert Tóth (vo funkcii veliteľa Vzdušných síl) 19. októbra 2021 prezidentka Zuzana Čaputová vymenovala troch generálov: brigádny generál Ivan Bella (vo výslužbe) brigádny generál Alexander Kollárik brigádny generál Slavomír Verčimák Rok vymenovania 2022 4. mája prezidentka Zuzana Čaputová do prvej generálskej hodnosti vymenovala: brigádny generál Martin Remeš (veliteľ Strategického centra krízového manažmentu GŠ OS SR Rok vymenovania 2023 16. marca 2023 prezidentka Zuzana Čaputová do prvej generálskej hodnosti vymenovala štyroch plukovníkov: brigádny generál Marek Banas brigádny generál Róbert Kecső brigádny generál Jaroslav Krám brigádny generál Jozef Ševčík


Generál

Context: Generáli na Slovensku  Generálske hodnosti Ozbrojené sily Slovenskej republiky majú celkovo 4 generálske hodnosti (v zátvorke sú uvedené ich české, britské a americké ekvivalenty): brigádny generál (brigádní generál, Brigadier General) generálmajor (generálmajor, Major General) generálporučík (generálporučík, Lieutenant General) generál (armádní generál, Four-star General - tiež Full General) Policajné hodnosti generál (bez prívlastkov) Iní generáli Ku dňu 1. januára 2007, pri príležitosti štátneho sviatku - Dňa vzniku Slovenskej republiky, prezident Slovenskej republiky Ivan Gašparovič povýšil náčelníka Generálneho štábu OS SR Ľubomíra Bulíka do najvyššej vojenskej hodnosti - generál. V máji 2014 povýšil prezident Ivan Gašparovič do hodnosti generála vôbec prvého príslušníka Hasičského a záchranného zboru. Generálom sa stal jeho prezident Alexander Nejedlý. Minister vnútra Robert Kaliňák návrh na povýšenie odôvodnil výraznou zásluhou Nejedlého na reformách v zbore. Má ísť o poctu nielen Nejedlému, ale celému zboru. V januári 2018 bolo v slovenských Ozbrojených silách celkovo 20 miest s plánovanou generálskou hodnosťou, z toho 16 ich bolo obsadených generálmi a 4 plukovníkmi. Najmladší slovenskí generáli Podľa knihy „Generáli – slovenská vojenská generalita 1918 – 2009“, z celkového počtu 258 uvedených generálov, medzi desať najmladších generálov za uvedené obdobie patria tieto vojenské osobnosti:: generálmajor Pavol Marcely narodený 26. jún 1914 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 1. októbra 1950. generálmajor JUDr. Ivan Trebichavský narodený 23. október 1910 – vymenovanie 19. februára 1947 generálmajor Eduard Ditrich narodený 10. október 1919 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 12. septebra 1956 generálmajor JUDr. Samuel Karol Korbel narodený 26. apríl 1909 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 1. októbra 1946 generálporučík Ing. Jozef Činčár narodený 14. november 1921 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 8. mája 1959 generál PhDr. Milan Rastislav Štefánik narodený 21. júl 1880 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 18. júna 1918 generálmajor PhDr. Egyd Pepich narodený 1. september 1923 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 5. októbra 1961 generálmajor doc. JUDr. Anton Rašla narodený 15. september 1911 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 3. decembra 1949 generálplukovník Ján Golian narodený 26. január 1906 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 5. septembra 1944 generálporučík Ing. František Šádek narodený 24. december 1921 – vymenovanie do prvej generálskej hodnosti 17. septembra 1960


Context: Hlavní poddôstojníci  február 2005 – štábny nadrotmajster Rastislav Macejko 30. marec 2007 – 31. august 2012 štábny nadrotmajster Richard Fabricius 1. september 2012 – štábny nadrotmajster Vladimír Beluš, predtým veliaci poddôstojník Veliteľstva Vzdušných síl OS SR 1. október 2019 – štábny nadrotmajster Marcel Kaniak, predtým vedúci starší poddôstojník Oddelenia plánovania 5. pluku špeciálneho určenia Referencie Kategória:Ozbrojené sily Slovenskej republiky


Alojz Ballay

Context: Od júla 1942 bol ustanovený do funkcie náčelníka štábu veliteľstva Vzdušných zbraní v Trenčíne, ktorého veliteľom bol plk. gšt. Štefan Jurech. Po odchode Š. Jurecha na front k RD v polovici septembra 1942 zastupoval veliteľa VZ v jeho funkcii až do 1. januára 1944, kedy bol sám menovaný do funkcie veliteľa Vzdušných zbraní. Zároveň sa stal aj najvyšším správnym orgánom civilného letectva, podliehajúceho vojenskej autorite. Napomáhal pri zavádzaní leteckej výroby na Slovensku, bol členom správnej rady Slovenskej leteckej továrne na lietadlá v Trenčianskych Biskupiciach. Od 1. januára 1944 bol už plukovník generálneho štábu. Ako veliteľ VZ vyvíjal úsilie o zmodernizovanie a skvalitnenie slovenského vojenského letectva. Absolvoval výcvik vojenského pilota, stal sa poľným pilotom - letcom. Ako veliteľ VZ dlhodobo odolával nemeckému tlaku na ďalšie nasadenie slovenských stíhačov proti spojeneckému letectvu. Bol pod neustálou kontrolou nemeckej vojenskej leteckej misie v Trenčíne. Po vytvorení Východoslovenskej armády so štábom v Prešove v roku 1944 vyčlenil na jej podporu „Skupinu vzdušných zbraní“, zloženú z bojových a kuriérnych lietadiel a protilietadlových diel.


Jozef Baláži

Context: Introduction JUDr. Jozef Baláži (aj Balázsy) ( 2. november 1919, Bratislava† 30. máj 1998, Bratislava) bol slovenský futbalista a futbalový tréner. Študoval na Právnickej fakulte Univerzity Komenského v Bratislave a na doktora práv bol promovaný v roku 1949.


Zoznam slovenských nevojenských generálov

Context: Rok vymenovania 2016 19. apríla prezident Andrej Kiska vymenoval ďalších generálov: Generál JUDr. Csaba Faragó Generál JUDr. Vladimír Šramek Generál JUDr. Marián Slobodník Generál JUDr. Juraj Bukuš


Slovenské vzdušné zbrane

Context: Príslušníci Slovenských vzdušných zbraní Velitelia Slovenských vzdušných zbraní obdobie veliteľ 1.10.1940 - 4.11.1940 plk. let. Július Smutný 4.11.1940 - 1.5.1942 gen. II. (I.) tr. Anton Pulanich 1.5.1942 - 1.1.1944 plk. gšt. (gen. II. tr.) Štefan Jurech 1.1.1944 - 21.8.1944 plk. gšt. Alojz Ballay 21.8.1944 - 15.9.1944 mjr. gšt. Ondrej Herblay Významní piloti Ján Režňák Izidor Kovárik Ján Gerthofer František Cyprich František Brezina Anton Matúšek František Slavkovský Jozef Štauder Pavel Zeleňák Rudolf Božik Vladimír Kriško Alexander Gerič Jozef Jančovič František Hanovec Rudolf Palatický Štefan Martiš Juraj Puškár Štefan Ocvirk Ondrej Ďumbala Jozef Drlička Martin Danihel Ivan Kocka Michal Iľovský


Miroslav Lorinc

Context: Životopis Miroslav Lorinc absolvoval v roku 1982 Strednú priemyselnú školu stavebnú v Rožňave a v roku 1986 Vysokú vojenskú technickú školu v Liptovskom Mikuláši. Svoju vojenskú kariéru začal v roku 1986 ako veliteľ kontrolnej meracej stanice, 71. plrb v Chyňave. V tomto útvare pracoval v rôznych funkciách až do roku 1993. V tom roku sa stal náčelníkom technického laboratória S-300 v 185. plrp. v Liptovskom Hrádku. V roku 1994 sa stal zástupcom veliteľa plrsk S-300 PMU, 36. protilietadlovej raketovej brigády v Nitre, krátko bol aj jej spravodajským náčelníkom. V rokoch 1996 až 2003 bol veliteľom protilietadlovej raketovej skupiny S-300 PMU v tejto brigáde, v rokoch 2003 až 2004 náčelníkom jej štábu a v rokoch 2004 až 2005 zástupcom jej veliteľa. Od roku 2006 pracoval na veliteľstve vzdušných síl vo Zvolene ako zástupca náčelníka odboru plánovania a riadenia operácii. Od roku 2010 bol zástupca náčelníka odboru výcviku, cvičení a doktrín Generálneho štábu OS SR. V rokoch 2013 až 2016 velil Protilietadlovej raketovej brigáde v Nitre. Od roku 2016 bol zástupca veliteľa Vzdušných síl OS SR K 15. októbru 2018 bol vymenovaný do funkcie zástupcu náčelníka Generálneho štábu - náčelník štábu, nahradil gen. mjr. Miroslava Kociana. Kurz národnej bezpečnosti absolvoval v roku 2006. Do prvej generálskej hodnosti, brigádny generál, bol navhrnutý vo funkcii zástupcu veliteľa Vzdušných síl 22. augusta 2016 vládou a vymenovaný bol prezidentom Andrejom Kiskom 8. septembra 2016. Stal sa 18. generálom vymenovaným v Ozbrojených silách SR. 28. mája 2019 ho prezident Andrej Kiska povýšil do hodnosti generálmajor.


Kostol svätého Mikuláša (Podunajské Biskupice)

Context: Farári Pôsobenie Meno Od Do 1901 1948 Ján Tyukos 1948 1950 Pavol Macháček 1950 1957 Vojtech Kuklay 1958 1968 Karol Horváth 1969 1990 Ľudovít Selláň 1990 2004 Ladislav Šálka 2004 2005 Roman Frydrich 2005 2008 PhDr. Juraj Vittek 2008 súčasnosť ThLic. Jozef Vadkerti


Vladimír Rolko

Context: Rodina  otec Pavel Karol Rolko matka Žofia rod. Kmetiová


Michal Králka (komunistický funkcionár)

Context: Životopis Vyučil sa za valciara v železiarňach v Podbrezovej, kde aj pracoval ako robotník. Ako vojak rakúsko-uhorskej armády padol do ruského zajatia. Skúsenosti zo sovietskeho Ruska uplatňoval po návrate na Slovensko v revolučnom hnutí, spoluzakladateľ straníckej organizácie v Lopeji, popredný predstaviteľ revolučného hnutia v podbrezovských železiarňach. Organizátor mzdových bojov , štrajkov, demonštrácií. Funkcionár miestnej a okresnej straníckej organizácie, člen obecného zastupiteľstva i podstarosta Lopeja. Za revolučnú činnosť perzekvovaný. V roku 1935-1938 senátor NZ na KSČ.


Gabriel Balkovič

Context: Introduction  Gabriel Balkovič ( 23. marec 1827, Slovenská Ľupča† 7. september 1878, Poniky) bol slovenský kultúrny pracovník. Jeho otec bol Ján Balkovič, jeho matka bola Rebeka rod. Markušovská.


Juraj Hudec

Context: Životopis Študoval na gymnáziu v Lučenci. Pracoval vo firme Cserey, neskôr vo firme Wünsch v Budapešti, o. i. aj na projektovaní tamojšieho metra. V Banskej Bystrici založil s Ľ. Rosenauerom veľký stavebný podnik (s pílou, výrobňou parkiet, tesárskou, stolárskou, dláždičskou a zámočníckou dielňou). Okrem projektovania sa zaoberal aj problematikou výškových domov, skúšal použitie sadry ako stavebného materiálu. Za kvalitnú prácu dostal na výstave v Taliansku zlatú medailu.


Ondrej Antal

Context: Introduction  Ondrej Antal ( 16. január 1898 Hrlica - † 10. apríl 1981 Banská Bystrica) bol funkcionár KSČ, robotník.


Ján Kováčik (protifašistický bojovník)

Context: Ocenenie  Roku 1946 vyznamenaný Radom SNP I.tr. a rezortnými vyznameniami.


Branná moc Slovenskej republiky (1939 – 1945)

Context: 1943 Oblasť pôsobenia Technickej brigády a trasa jej pohybu počas pôsobenia v Taliansku od jesene 1943 do konca vojny. Od 1. júna 1943 vstúpil do platnosti nový Branný zákon. Znížil vek pre odvody z 20 na 19 rokov, vylúčil Židov z Pracovného zboru a zaviedol trojstupňovú brannú výchovu civilného obyvateľstva. V novembri 1943 bola vytvorená nová zložka Stráž obrany štátu tvorená piatimi hraničiarskymi rotami a 63 asistenčnými jednotkami. Generál Čatloš, ako jediný z najvyšších Slovenských predstaviteľov hľadal spôsob ako previesť Slovenskú republiku na stranu protihitlerovskej koalície. V lete 1943 žiadal, aby boli obe pešie divízie stiahnuté na Slovensko. Jeho snaha vyústila do uznesenia vlády z 25. augusta 1943 o tom, že nemecké velenie nemôže disponovať so slovenskými jednotkami bez súhlasu MNO. Po vylodení Spojencov v Taliansku vzrástlo na jeseň roku 1943 ohrozenie Slovenska a najmä Bratislavy leteckými náletmi. Ochranu hlavného mesta zabezpečoval od 20. augusta 1943 III. oddiel delostrelectva protilietadlového pluku a pohotovostný roj stíhacej letky 13 z Vajnor. Jednotky v zahraničí Od jesene 1943 pôsobila 2. technická brigáda v priestore Imola – Ravenna – Cervia – Faenza. Jednotka sa podieľala na budovaní opevnení pri Jadranskom mori.


Prvý česko-slovenský armádny zbor v ZSSR

Context: Vstup na územie Česko-Slovenska Po vypuknutí Slovenského národného povstania 29. augusta 1944 rozhodla česko-slovenská exilová vláda o jeho vojenskej podpore za pomoci ZSSR. 17. septembra pristál na území držanom jednotkami povstaleckej 1. česko-slovenskej armády na Slovensku stíhací pluk pod vedením F. Fajtla, došlo k tiež k preprave a nasadeniu 2. paradesantnej brigády, ktorá sa začala presúvať na Slovensko z Poľského územia 26. septembra. V súčinnosti so sovietskymi silami bola zorganizovaná karpatsko-duklianska operácia. Jednotky armádneho zboru spolu s jednotkami sovietskej 38. armády mali na česko-slovenské územie preniknúť cez hrebene Laboreckej a Ondavskej vrchoviny. Celú realizáciu však sťažovala okrem komplikovaného terénu a zlého počasia aj silná nemecká obrana a úspešné odzbrojenie slovenských divízií na východnom Slovensku. Sovietskym jednotkám sa spolu so zborom nepodarilo rozvinúť útok dostatočne rýchlo. Poľské mestá Dukla, Krosno, horské priesmyky a slovenské pohraničné obce sa podarilo dobyť len za cenu ťažkých strát. 6. októbra 1944 sa podarilo jednotkám zboru preniknúť prielomom vytvoreným sovietskymi jednotkami na česko-slovenské územie. Operácia síce viazala množstvo nemeckých síl, ktoré tak nemohli byť nasadené proti povstaniu, ale rozhodujúci úspech ktorým malo byť pozemné spojenie s povstalcami nebol po 80 dní bojov dosiahnutý. Operácia bola po potlačení povstania nemeckými vojskami zastavená a obe strany prešli do obrany. V dôsledku porážky povstania bola stratená aj podstatná časť paradesantnej brigády, ktorá bola nútená k prechodu na partizánsky spôsob boja a niektoré jej oddiely sa rozpadli. Keďže zbor utrpel v prvých dňoch veľké straty, veliteľ 1. ukrajinského frontu, maršal Konev odvolal brigádneho generála Kratochvíla 10. septembra 1944 z funkcie a velením zboru poveril generála Svobodu. Po reorganizácii a preskupení vojsk pokračovali jednotky zboru vo východoslovenskej operácii, pri ktorej sa významnou mierou podieľali na oslobodení Bardejova a územia východne od Košíc a Prešova. Jednotka však po ťažkých bojoch, v priebehu ktorých prišla o približne 6000 vojakov potrebovala nutnú prestávku a doplnenie. Prešla preto do obrany na rieke Ondava, kde zostala až do polovice januára 1945. Jednotka bola doplňovaná i z radov partizánskych jednotiek, ktoré sa prebili cez front k sovietskym silám (napr. jednotky Čapajev, Požarskij, Za rodinu). Zbor bol navyše v decembri 1944 nútený odovzdať časť svojho delostrelectva (1. a 5. pluk) a takmer všetky tankové jednotky pre potreby 1. ukrajinského frontu na podporu 38. armády pri bojoch o Jasło. Po reorganizácii a doplnení mal v januári 1945 zbor skoro 20 000 mužov.


Elemír Polk

Context: V odboji Z pozície náčelníka štábu 1. PD VSA sa spoločne s veliteľom 1. PD plk. pech. Mikulášom Markusom a ďalším členmi štábu divízie aktívne zapojil do príprav povstania a spolupráce či už s Golianovým tajným vojenským ústredím na Veliteľstve pozemného vojska v Banskej Bystrici, ako aj s odbojom na východnom Slovensku. Bol informovaný o plánoch odboja na využitie oboch východoslovenských divízií a pre odboj získal viacerých ďalších armádnych dôstojníkov. Taktiež sa polupodieľal na niektorých dislokačných zmenách 1. PD v súvislosti s jej zapojením do Slovenského národného povstania. Začiatkom augusta 1944 nadviazal štáb 1. PD kontakt s partizánskou skupinou Čapajev, ktorá mala základne v Slanských vrchoch a 3. augusta 1944 sa pod vrchom Oblík konalo stretnutie, ktorej sa zúčastnil aj Polk. Na stretnutí bolo ukončené nepriateľstvo medzi vojakmi a partizánmi a dohodla sa vzájomná spolupráca. Polk sa neskôr podieľal aj na dohode s partizánskym zväzkom Alexander Nevskij. Spoluprácu s partizánmi ďalej rozvíjal, napríklad pri zabezpečovaní zásob a vojenského materiálu. Koncom augusta osobne odovzdal štábu brigády Čapajev mapy obranného postavenia oboch peších divízií. určené pre velenie 1. Ukrajinského frontu. Dňa 30. augusta sa zúčastnil porady, na ktorej sa mala dohodnúť povstalecká akcia oboch divízií. Tu obdržal poverenie v sprievode npor. Gejzu Kelemena odletieť, 31. augusta v skorých ranných hodinách k veleniu 1. Ukrajinskému frontu (veliteľ maršal Ivan Stepanovič Konev). Mali ho požiadať o pomoc Červenej armády a koordináciu jej činnosti s Východoslovenskou armádou, pri spoločnej akcii, ktorá sa mala uskutočniť 2. septembra. Tá sa napokon neuskutočnila, K 1. UF odletel zástupca veliteľa VSA plk. Viliam Talský. Keď nemecké jednotky začali 31. augusta odzbrojovať Východoslovenskú armádu, odišiel s časťou štábu 1. PD. do Slanského pohoria ku partizánskej brigáde Čapajev. Tu bol poverený sústreďovaním a organizovaním slovenských vojakov, ktorým sa podarilo vyhnúť sa nemeckému zajatiu. Po nevyhnutnej reorganizácii brigády na zväzok so štyrmi oddielmi, sa stal veliteľom oddielu Ščors , v ktorom sa sústreďovali ostatní vojaci z iných jednotiek bývalej VSA (ďalší oddiel zväzku – Bogdan Chmeľnickij - tvorili vojaci poľnej jednotky Pluku útočnej vozby VSA), Proti postupujúcemu nepriateľovi, ktorý sa partizánov v Slanských vrchoch pokúšal obkľúčiť, zabezpečovali jeho oddiel obranu v smere západnom pri Hermanovciach (dnes Hermanovce nad Topľou), Petrovciach a Pavlovciach. V tomto priestore Polk zostal, spolu so skupinou dôstojníkov, aj po presune hlavnej časti zväzku Čapajev do nového operačného priestoru na podporu Karpatsko-duklianskej operácie.


Zaisťovacia divízia

Context: Situácia pred vznikom jednotky V období nemeckých príprav na vojnu so Sovietskym zväzom sledovala slovenská vláda so znepokojením narastajúcu silu Maďarska pod vedením admirála Horthyho. Maďarsku v posilnení pozície pomohla aktívna podpora nemecko-talianskeho útoku na Juhosláviu. Aj pod vplyvom týchto faktov požiadal 2. mája 1941 minister národnej obrany generál Ferdinand Čatloš nemeckého vojenského atašé podplukovníka Heinricha Beckera, aby sa slovenská armáda mohla zapojiť do akcie proti ZSSR, ak sa zapojí Maďarsko. Požiadavku na zapojenie slovenskej armády do operácie Barbarossa potvrdil náčelník štábu OKH generálplukovník Franz Halder 19. júna 1941 priamo v Bratislave. 22. júna 1941 ráno vyslanec Ludin informoval premiéra Tuku o vyhlásení vojny ZSSR a zároveň ho požiadal o dodržanie spojeneckých záväzkov. To malo za následok vyhlásenie vojnového stavu aj v slovenskej armáde, vytvorenie frontovej Rýchlej skupiny a tylovej Armádnej skupiny tvorenej hlavne 1. a 2. divíziou.


Východoslovenská armáda

Context: Štruktúra poľnej armády  Armádne veliteľstvo Veliteľ armády: generál II. triedy Augustín Malár, zástupca veliteľa.: plk. gšt. Viliam Talský, náčelník štábu: pplk. gšt. Ladislav Lavotha, podnáčelník štábu pplk. gšt. František Urban. Súčasťou veliteľstva boli: Osobné a organizačné oddelenie, spravodajské oddelenie, operačné oddelenie, oddelenie materiálnej služby. Armádne veliteľstvo malo zbrojnú správu, zdravotnú správu, intendančnú správu, veterinárnu správu, cestnú a dopravnú správu, automobilovú správu, duchovnú (zvlášť katolícka a zvlášť evanjelická) správu a poľnú pokladňu. Ku 12. júnu 1944 bol početný stav veliteľstva nasledovný: 60 dôstojníkov, 4 poddôstojníkov v zálohe a 102 vojakov. Pod veliteľstvo so sídlom v Prešove spadalo aj Veliteľstvo opevňovacích prác (VOP) a Poľné veliteľstvo Pracovného zboru , zriadené 15. mája 1944 ako detašované pracovisko VOP so sídlom v Zamutove. 1. pešia divízia Veliteľ divízie: plk. pech.Mikuláš Markus, náčelník štábu: mjr. gšt. Elemír Polk, pobočník veliteľa: npor. vzál. Rudolf Rázga. V rámci pešej divízie boli zriadené nasledovné správy: zbrojná, intendančná, zdravotná, veterinárna, automobilová, duchovná (zvlášť katolícka a zvlášť evanjelická). Veliteľstvo divízie sídlilo v Giraltovciach. Pod 1. pešiu divíziu (1. PD) spadali:. Delostrelecký pluk 1 s veliteľstvom v Giraltovciach: veliteľ plk. del. Elemír Lendvay, neskôr. pplk. del. Ernest Badík. Delostrelecký oddiel od delostreleckého pluku 12 Jazdecký priezvedný oddiel 2: veliteľstvo v obci Okrúhle, veliteľ mjr. jazd. Juraj Bilej. Priezvedný oddiel bol sformovaný z kmeňových eskadrón z Michaloviec a Humenného. Peší pluk 1 s veliteľstvom v Raslaviciach: veliteľ plk. pech. František Stojan. Peší pluk tvorili pešie jednotky s domovskými útvarmi v Trnave a Bratislave. Peší pluk 2 s veliteľstvom v Bardejove: veliteľ pplk. pech. Karol Heidler. Peší pluk tvorili pešie jednotky s domovskými útvarmi v Trenčíne a Nitre. Peší pluk 3 s veliteľstvom Vyšný Svidník: pplk. pech. Anton Vick. Peší pluk tvorili pešie jednotky s domovskými útvarmi vo Zvolene a Kremnici. 2. pešia divízia Veliteľ divízie: plk. pech. Ondrej Zverin (od 1. augusta 1944 plk. pech. Viliam Kanák, od 15. augusta plk.gšt. Štefan Tatarko), náčelník štábu: mjr. pech. Ján Cisárik. V rámci veliteľstva boli vytvorené organizačné oddelenie, spravodajské oddelenie, operačné oddelenie, materiálne oddelenie. V rámci pešej divízie boli zriadené nasledovné správy: zbrojná, intendančná, zdravotná, veterinárna, automobilová, duchovná (zvlášť katolícka a zvlášť evanjelická). Veliteľstvo divízie sídlilo vo Vyšnej Radvani. Pod 2. pešiu divíziu (2. PD) spadali: Jazdecký priezvedný oddiel 1: mjr. jazd. Štefan Benický Delostrelecký pluk 12 s veliteľstvom v obci Volica: veliteľ pplk.del. František Klučik. Prvý oddiel pluku bol prevelený pod 1.PD. Delostrelecký pluk 2 s veliteľstvom v obci Vydaň, veliteľ: pplk. del. Jozef Vogl Spojovací prápor 2: veliteľ stot. spoj. Vladimír Hlaváč Pioniersky prápor 2: veliteľ stot. pion. Jozef Krola Peší pluk 4, veliteľstvo v obci Papin: veliteľ plk.pech. Jozef Husár. Peší pluk tvorili pešie jednotky s domovskými útvarmi v Dolnom Kubíne a Liptovskom Mikuláši Peší pluk 5, veliteľstvo v obci Habura: veliteľ mjr.pech. Víťazosláv Šupák Peší pluk 6 veliteľstvo v Medzilaborciach: veliteľ pplk.pech. Martin Strapek Domovské útvary peších plukov 5 a 6, boli Poprad, Levoča, Spišská Nová Ves a Prešov. Skupina vzdušných zbraní Veltieľ skupiny vzdušných zbraní: mjr. let. Július Trnka, pobočník: npor. let. Štefan Galbavý. Veliteľstvo leteckej skupiny sídlilo v obci Kelemeš (dnešné Ľubotice). Skupiny vzdušných zbraní tvorili: Prieskumná (dobovo Diaľkozvedná) letka: veliteľ: stot. let. Rudolf Galbavý Pozorovacia letka: veliteľ npor. let. Ján Fratrič. Letka mala vo výzbroji 12 lietadiel Letov Š 328, 2 Kl-35, 1 E-39, 1 Fi 156, Fw 58, 1 W-34 Stíhacia letka 3: veliteľ. stot. let. Jozef Páleníček. Letka mala vo výzbroji 6 lietadiel Bf-109, 6 Avia B-534, 1 E-39, 1 Fi-156 Protilietadlová skupina Protilietadlovú skupinu tvorilo 6 batérií Delostreleckého protilietadlového pluku pod velením stot. del. Emila Víznera. 18. ťažká batéria (4 protilietadlové kanóny Flak 88mm vz. 37) zaujala palebné postavenia v Kelemeši. 22. ľahká batéria (10 veľkorážnych guľometov Oerlikon 20mm vz.36) mala za úlohu brániť armádne veliteľstvo a ďalšie objekty v Prešove. Ďalšie štyri batérie boli dané k dispozícii obom peším divíziám (po jednej ťažkej a jednej ľahkej batérii). Dňa 21.júla rozhodlo Ministerstvo národnej obrany s vedomím veliteľa poľnej armády generála Málára, že 18. a 22. batéria vytvoria Zmiešanú skupinu Delostrelecko protilietadlového pluku , ktorá sa presunie na stredné Slovensko, do priestoru Dubová, kde zaujme palebné postavenie pri obrane rafinérie. 23.júla sa skupina na stredné Slovensko aj presunula. Poľná jednotka PÚV Veliteľom poľnej jednotky Pluku útočnej vozby sa stal veliteľ útvaru mjr. útv. Jozef Dobrotka, pobočníkom bol npor.útv. Karol Adamec Veliteľstvo poľnej jednotky sídlilo vo Vranove nad Topľou. Poľnú jednotku PÚV tvorili: tankový prápor (prápor útočnej vozby), veliteľ stot. útv. Ján Jarembák. Prvé dve roty boli vyzbrojené tankami LT vz. 38, tretia rota (pôvodná 8. rota Bojových prieskumných vozidiel) bola vyzbrojená tankami PII (nemecké Pzkpw II) protitankový prápor (prápor kanónov proti útočnej vozbe), veliteľ stot. útv. František Adam. Každá z dvoch rôt práporu bola vyzbrojená 7 x KPÚV na pás 7,5 cm (stíhač tankov Marder III) Martinský Pluk útočnej vozby postavil aj dve roty ťahaných protitankových kanónov, ktoré boli vyzbrojené kanónmi KPÚV 3,7cm, PAK 38 a PAK 40. Skupina Kanák Názov „ Skupina Kanák “ nieslo šesť práporov spadajúcich pod velenie Východoslovenskej poľnej armády , ktoré v júni a júli 1944 budovali opevnenia na rieke San. Skupina vznikla na základe požiadaviek Najvyššieho velenia nemeckej brannej moci (OKW) z 12. mája 1944. 13. mája najskôr ústne a 16. mája aj písomne nariadil minister obrany gen. Ferdinand Čatloš veliteľovi opevňovacích prác plk. gšt, Plfouskovi zriadiť 4 pešie prápory na približne plné vojnové počty ako materiálne, tak aj personálne a pripraviť ich na odsun k rieke San, kde sa mali zúčastniť na budovaní opevnení. Jednotka bola sformovaná na konci druhej a začiatkom tretej májovej dekády z mierových jednotiek a jednotiek Východoslovenskej armády. Za veliteľa skupiny bol menovaný plk. gšt. Viliam Kanák. Súčasne bolo nariadené, že veliteľstvo skupiny má byť považované za taktické a nie hospodárske. Koncom mája sa skupina cez Lupkovský priesmyk presunula do určeného priestoru na rieke San. Veliteľstvo skupiny bolo zriadené v meste Baligród. Začiatkom júna boli Armádnym veliteľstvom v Prešove postavené ďalšie dva prápory a odoslané na južné krídlo skupiny, ktorej postavenia boli od postavení 2. PD vzdialené približne 30 km. Opevňovacích prác na rieke San sa zúčastnil aj 4. prápor pešieho pluku 3. Ku 14. júlu 1944 tvorilo skupinu 3 612 príslušníkov. Skupina mala k dispozícii 26 motocyklov, 7 motocyklov s prívesom, 9 osobných áut 35 nákladných áut a 6 špeciálnych áut. Na rieke San pôsobila skupina od konca mája až do konca júla. Termín odchodu na slovenské územie bol stanovený od 28. júla 1944 a v prvej dekáde augusta sa šesť práporov vrátilo na východné Slovensko a bolo začlenených do zostavy poľných jednotiek Východoslovenskej armády . Veliteľ skupiny plk. Kanák prevzal velenie nad 2. PD. Technický zbor V lete 1944 bol urovnaný ostrý spor medzi ministrom národnej obrany generálom Ferdinandom Čatlošom a nemeckým generálom pri MNO genpor. Fritzom Schlieperom. Schlieper musel Slovensko opustiť a slovenská vláda prisľúbila nemeckej strane postavenie 12 technických práporov. Prípravy na postavenie Technického zboru (TSb) sa rozbehli v treťej dekáde júna 1944 a 27. júla 1944 bol zbor sformovaný. Jeho veliteľom sa stal plk. gšt. Viliam Talský. Zbor mal nasledovné správy: hospodárska, intendančná, zdravotná, zbrojná, automobilová, veterinárna, duchovná (rímskokatolícka aj evanjelická), Súčasťou štábu zboru boli: štábna rota, spojovacia čata, pioniersky park, štábna autokolóna, poľná pokladňa, poľná pošta, pomocný úrad. Zbor mal dve brigády a každá z nich mala dva pluky. Dňa 27. júla 1944 informoval minister Čatloš armádneho veliteľa gen. Malára, že mu dáva Technický zbor k dispozícii. Nasledujúci deň obdržal velite Technického zboru plk. Talský nariadenie o zložení a použití zboru. 1. brigáda bola daná k dispozícii Armádnemu veliteľstvu v Prešove na doplnenie početných stavov na Duklianskom a Lupkovskom priesmyku. 2. brigáda sa mala dočasne použiť na poľnohospodárske účely, Minister Čatloš týmto nariadením zrušil veliteľstvo TSb ku 1. augustu 1944. Jeho úlohy malo do nového rozkazu prevziať veliteľstvo 2. technickej brigády so sídlom v Liptovskom sv. Mikuláši, ktoré malo byť poilnené dôstojníkmi z lividovaného veliteľstva TSb. Veliteľ TSb plk. gšt. Viliam Talský mal prejsť na Armádne veliteľstvo, kde mal dočasne zastávať funkciu 1. náčelníka štábu.


Vladimír Mečiar

Context: Prvý čestný doktorát Dr. h. c. získal 22. decembra 1995 na Moskovskej štátnej univerzite, ktorá mu ho udelila za „výrazný prínos pre rozvoj slovensko-ruských vzťahov“. Za doktora honoris causa ho navrhla aj Právnická fakulta Univerzity Komenského. Čestný doktorát získal aj na univerzite Brača Kariča v roku 1996, čo je súkromná škola a Vladimírovi Mečiarovi udelila vôbec svoj prvý čestný doktorát. Jej zakladateľom je podnikateľ, ktorý predtým navštívil Slovensko a stretol sa aj so slovenským premiérom.


Peter Baco

Context: Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy.


Ondrej Lenárd

Context: Ocenenia V októbri 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy. V roku 1999 získal Krištáľové krídlo.


Jún 2005 na Slovensku

Context: [[1. jún]], [[2005]] (streda)  Expremiér Vladimír Mečiar sa v pozícii svedka nedostavil na pojednávanie v kauze Krajňák verzus tajná služba. SME


Vladimír Mečiar

Context: V opozícii: obdobie po voľbách 1998  Vyhrané voľby 1998 a odchod do opozície Po voľbách v septembri 1998, v ktorých opäť tesne zvíťazil, nebola jeho strana schopná vytvoriť koalíciu a preto sa predsedom vlády stal Mikuláš Dzurinda. Mečiar, hoci bol lídrom kandidátky HZDS, do poslaneckej lavice nezasadol. Vzdal sa funkcie poslanca a na jeho miesto nastúpil ako náhradník Ivan Lexa. Odchádzajúci premiér tvrdil, že po odchode z funkcie stále vlastní iba trojizbový byt a starú „korzičku“. „ Je to koniec slovenskej cesty. Tá sa týmito voľbami skončila, “ povedal Mečiar 30. septembra 1998 v poslednom príhovore v STV v relácii Ako ďalej, pán premiér. Na rozlúčku zaspieval. „ S Pánom Bohom, idem od vás, neublížil som, neublížil som, žiadnemu z vás. “ Kandidatúra na prezidenta 1999 V prvom kole prezidentský volieb v roku 1999, ktoré sa konali po prvýkrát ako priame, Mečiar získal 37,23 % hlasov, čím sa umiestnil na druhom mieste. V druhom kole získal s 42,81 % hlasov, opäť druhé miesto, voľby prehral a prezidentom sa stal Rudolf Schuster. HZDS pod vedením Vladimíra Mečiara zvíťazilo aj v parlamentných voľbách v roku 2002, ale znovu nebolo schopné vytvoriť vládu a preto zostalo naďalej v opozícii. Vládu vytvorila opäť koalícia na čele s premiérom Dzurindom. V roku 2003 bolo HZDS premenované na ĽS-HZDS. Prezidentské voľby 2004 V prvom kole prezidentských volieb v roku 2004 Mečiar získal 32,73 % hlasov, čím sa umiestnil na prvom mieste. V druhom kole získal s 40,08 % hlasov druhé miesto, voľby prehral a prezidentom sa stal Ivan Gašparovič. Opätovne zvolený za predsedu HZDS Mečiar bol opätovne zvolený za predsedu ĽS-HZDS aj 4. júna 2005 na sneme strany v Prešove. Bol jediným kandidátom na funkciu predsedu a hlasovalo za neho 255 z 257 delegátov s hlasom rozhodujúcim. Mečiar bol lídrom HZDS 14 rokov. Počas výkonu funkcie našiel iba dvakrát vyzývateľa na súboj o predsednícku stoličku – v roku 1993 sa o to na republikovom sneme v Trnave pokúsil Milan Kňažko a v roku 2007 Viliam Veteška, ktorý však pre zdravotné komplikácie tesne pred snemom z kandidatúry odstúpil. Vo voľbách v roku 2010 ĽS-HZDS nezískalo ani 5 % hlasov a žiadni jeho kandidáti sa tak nedostali do parlamentu.


Máj 2005 na Slovensku

Context: [[16. máj]], [[2005]] (pondelok)  Líder ĽS-HZDS Vladimír Mečiar zostáva aj po sérii krajských snemov jediným kandidátom na post predsedu strany. SME


Július Humaj

Context: Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra III. triedy – vojenský druh.


Vladimír Mečiar

Context: Kritika  Vyšetrovanie zneužívania právomoci Vyšetrovateľ odboru kriminálnej polície Krajského riaditeľstva Policajného zboru v Bratislave (KR PZ) začal vo veci amnestií (v kauze únosu prezidentovho syna Michala Kováča mladšieho) trestné stíhanie v roku 2017 voči V. Mečiarovi pre trestný čin zneužívania právomoci verejného činiteľa. Vyšetrovanie bolo zastavené najprv v auguste 2017 vzhľadom na údajné premlčanie. Od októbra toho roku sa však vyšetrovanie opäť začalo a avšak v júli 2019 ho vyšetrovateľ KR PZ v Bratislave zastavil. Generálna prokuratúra SR sa po preskúmaní vyšetrovacieho spisu nestotožnila s uznesením vyšetrovateľa KR PZ v Bratislave z 24. júla 2019, ktorým zastavil trestné stíhanie a 25. novembra 2019 uložila vydať uznesenia o začatí trestného stíhania. Na obnovenie trestného stíhania v decembri 2019 upozornila TV Markíza. V období jeho vládnutia V. Mečiara je s ním spájaných viacero káuz (pozri aj politické aféry na Slovensku): Kauzy Únos Michala Kováča ml. do Rakúska. Smrť Róberta Remiáša. Amnestie pre páchateľov únosu. Privatizácia – štátne firmy (Nafta Gbely atď.) sa dostali do rúk ľudí blízkym HZDS za zlomok ich skutočnej ceny. Autoritatívne riadenie strany a štátu, ktoré viedlo k odstráneniu kritikov z radov HZDS ako Milan Kňažko (1993), František Gaulieder (1996), Ivan Gašparovič, Sergej Kozlík, Viliam Veteška. Zastrašoval nielen svojich spolustraníkov. Mal zlé vzťahy s viacerými médiami a novinármi a viacerým sa vyhrážal, ba dokonca napadol aj fyzicky. „Predseda Mečiar používa lož ako pracovnú metódu“ – povedal na sneme HZDS v marci 1993 M. Kňažko. Majetkové pomery Koncom roku 1998 Mečiar tvrdil, že vlastní len „korzičku“ (Opel Corsa) a trojizbový byt v Bratislave. V marci 1999 médiá zistili, že Mečiar je majiteľom štvorpodlažného penziónu Elektra v Trenčianskych Tepliciach, kde doteraz býva. Najprv tvrdil, že si na kúpu Elektry a jej rekonštrukciu požičal päť miliónov korún od podnikateľa (Peter Ziegler). Neskôr ale svoje tvrdenia zmenil a vyhlásil, že všetko financovala jeho manželka, ktorej sa podarilo za milión korún kúpiť akcie, a tie vzápätí predala za šesťdesiat miliónov. V apríli 2000 polícia začala preverovať financovanie Elektry, vo vtedajšej hodnote viac ako 41 miliónov korún. Mečiara predviedli na policajný výsluch kukláči tak, že vyhodili do vzduchu dvere jeho penziónu. Podľa Toma Nicholsona a dokumentov, ktoré má denník SME k dispozícii, kúpila 4. apríla 2005 Mečiarova manželka Margita 10-percentný podiel v akciovej spoločnosti Trend Tatry od Júliusa Rezeša mladšieho za jeden milión korún. O necelé tri mesiace, 9. júna 2005, predala tieto akcie za 60 miliónov korún spoločnosti Paola Properties z Gibraltaru. 48 miliónov z celkovej sumy 60 miliónov bola zápočtom na pôžičku, ktorú Mečiar dlžil práve Paola Properties a jej majiteľovi Petrovi Zieglerovi. Ďalších 12 miliónov jej vyplatili v hotovosti, aby bol Mečiar schopný platiť dane z tohto lukratívneho predaja akcií. Tieto transakcie súvisia s vysvetlením, ktoré dal Mečiar k svojej vile 20. septembra 2005, teda deň po tom, ako bol prevod akcií zapísaný do zoznamu akcionárov Trend Tatry v Centrálnom depozitári cenných papierov. Firmu Trend Tatry založili v roku 2001 Július Rezeš, Ondrej Žemba, Milan Bališ a Gabriel Vysaník. Vysaník a Bališ boli podľa Sme spolumajiteľmi spoločnosti GVM, ktorá potom v roku 2007 získala za zlomok trhovej ceny vyše milióna štvorcových metrov pozemkov vo Veľkom Slavkove. Sporný prevod pozemkov odobril nominant HZDS v Slovenskom pozemkovom fonde Branislav Bríza. "Znova je to isté, štát odovzdal pozemok reštituentovi, potom ten pohyb ďalej už nebol vecou štátu," povedal v roku 2008 v diskusnej relácii Vladimír Mečiar ku kauze Čierna Voda, kde sa k lukratívnym pozemkom dostala spoločnosť blízka aktuálnemu štátnemu tajomníkovi ministerstva výstavby Martinovi Glváčovi, nominantovi Smeru-SD. Sídlo HZDS na Tomášikovej ulici 32 v Bratislave vlastnila spoločnosť s ručením obmedzeným Salus, pretože politické strany nemohli vlastniť majetok a podnikať s ním. Podľa Obchodného registra bol však od augusta 2012 jediným majiteľom firmy Salus Mečiar. Touto nehnuteľnosťou mala strana splatiť dlh asi milión eur voči vtedy už bývalému predsedovi. O tom, že budovu Mečiar potom predal koncom roka 2016, informoval denník Plus 1 deň.


Vladimír Mečiar

Context: Čestné doktoráty Prvý čestný doktorát Dr. h. c. získal 22. decembra 1995 na Moskovskej štátnej univerzite, ktorá mu ho udelila za „výrazný prínos pre rozvoj slovensko-ruských vzťahov“. Za doktora honoris causa ho navrhla aj Právnická fakulta Univerzity Komenského. Čestný doktorát získal aj na univerzite Brača Kariča v roku 1996, čo je súkromná škola a Mečiarovi udelila vôbec svoj prvý čestný doktorát. Jej zakladateľom je podnikateľ, ktorý predtým navštívil Slovensko a stretol sa aj so slovenským premiérom.


Roman Kováč

Context: Politická činnosť  1992 – poslanec Federálneho zhromaždenia ČSFR 1992 – 1994 – podpredseda vlády Vladimíra Mečiara (1992 – 1994) a poverený riadením ministerstva kontroly 1993 – neúspešne kandidoval vo voľbách prezidenta Slovenskej republiky za HZDS 1994 – podpredseda vlády Jozefa Moravčíka (1994) pre neekonomické rezorty 1994 – 1998 – poslanec NR SR zvolený za Demokratickú úniu Slovenska 2000 – 2002 – minister zdravotníctva vo vláde Mikuláša Dzurindu


Imrich Andrejčák

Context: Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra II. triedy.


Vladimír Mečiar

Context: Ukončenie politickej kariéry Pred konaním predčasných parlamentných volieb 10. marca 2012 Mečiar oznámil odchod vedenia strany, vrátane jeho osoby, v deň po voľbách v prípade, že ĽS-HZDS nedosiahne dobrý výsledok. Strana dostala podporu 0,93 % voličov. Svoj skutočný odchod oznámil 26. apríla 2012 na rokovaní straníckeho grémia. Oficiálne sa jeho pôsobenie vo funkcii predsedu skončilo 7. septembra 2013 dňom konania republikového snemu ĽS-HZDS. 12. decembra 2013 vystúpil zo strany.


Mečiar (priezvisko)

Context: Známi nositelia Pozri v článku Mečiar.


Vladimír Mečiar

Context: Introduction Dr. h. c. JUDr. Vladimír Mečiar ( 26. júl 1942, Zvolen) je slovenský právnik a bývalý politik. Bol prvým (19901991), druhým (19921994) a tretím (19941998) predsedom vlády Slovenskej republiky v 90. rokoch 20. storočia. Počas prvého desaťročia po Nežnej revolúcii bol najpopulárnejším slovenským politikom. Často bol označovaný za populistu s autoritárskym správaním. S obdobím jeho vládnutia sú spojené viaceré závažné politické i ekonomické kauzy na Slovensku po novembri 1989. Vyšetrenie a objasnenie niektorých z nich znemožnil prijatím tzv. Mečiarových amnestií v roku 1998, ktoré boli zrušené až v roku 2017. Bol jediný predseda HZDS od jeho založenia v roku 1991 až do septembra 2013.


Vladimír Mečiar

Context: Predseda vlády za VPN (1990 – 1991) Po prvých slobodných voľbách v júni 1990 vytvorila vládu na Slovensku koalícia VPN, Kresťanskodemokratické hnutie a Demokratická strana. Aj vďaka popularite, ktorú si stihol vytvoriť svojimi častými verejnými vystúpeniami (napr. aj počas vzbury vo väznici Leopoldov v marci 1990), sa po voľbách ocitol v role hlavného kandidáta víťaznej VPN na predsedu slovenskej vlády v rámci česko-slovenskej federácie. Mečiara vehementne odporúčal za predsedu vlády aj tribún revolúcie Milan Kňažko. Vo funkcii predsedu vlády však pôsobil kratšie ako rok od 27. júna 1990 do 23. apríla 1991. Už štyri mesiace po zostavení svojej vlády v októbri 1990 postavil politickú scénu pred otázku „buď ja, alebo on“. Domáhal sa, aby odstúpil minister vnútra Anton Andráš (KDH), ale jeho žiadosti šéfovia VPN a KDH nechceli vyhovieť. Andráš odporoval, ale Mečiar trval na jeho odchode argumentujúc bizarnými obvineniami (napríklad, že chce proti nemu vytiahnuť materiály, že bol agentom KGB, ktoré aj keby mal, nakoniec nevytiahol). Mečiar zvíťazil, keď Andráš podal demisiu. Nahradil ho od 22. novembra 1990 Ladislav Pittner (KDH), s ktorým mal Mečiar neskôr tiež podobné spory (napríklad v apríli 1991, keď vypukla kauza Tisova vila). Schopnosť dramatizovať a odhaľovať (protislovenské) konšpirácie tým, že dokumenty (napríklad o spolupracovníkoch bývalej Štátnej bezpečnosti z radov žurnalistov, politikov i duchovných) našiel jednoducho na stole, neprestal používať ani v ďalšej kariére. „ Prežil som deväť pokusov o atentát ,“ tvrdil pri oslave svojej sedemdesiatky v televízii v roku 2012.Po atentátnikoch na Mečiara začali prvýkrát pátrať 26. októbra 1990 (počas sporu s Andrášom) na základe rečí pochybného kriminálnika. Vtedajší minister financií a neskorší prezident Michal Kováč vo svojich Pamätiach píše, že premiér Mečiar si stopercentnú lojalitu niektorých členov vlády vynucoval tým, že sa im vyhrážal svojimi poznatkami o ich spolupráci s ŠtB. „Bral som to ako jeho chorobnú záľubu a myslel som si, že si z toho netreba nič robiť.“ Konflikt a založenie HZDS Začiatkom roku 1991 sa dostal do otvoreného sporu s vedením VPN. 3. marca 1991 v relácii STV Hovorí predseda vlády, namiesto Mečiara vystúpil Kňažko s vyhlásením, že sa vedenie strany na čele s Fedorom Gálom snaží obmedzovať Mečiara v práci a cenzuruje ho. (Mečiar, hoci bol premiérom, nebol členom užšieho vedenia VPN. V strane začali silnieť hlasy volajúce po tom, aby práve Mečiar šéfoval VPN. Na sneme VPN v Topoľčanoch v dňoch 23. a 24. februára 1991 v súboji o post predsedu ho napokon Gál porazil. Relácia STV Hovorí predseda vlády sa nevysielala naživo, ale v STV ju nahrávali dopredu. Keď sa Mečiar od riaditeľa televízie dozvedel, že predstavitelia VPN od neho žiadali, aby im nahrávku s príhovorom odovzdal ešte pred jej odvysielaním, poslal namiesto seba do relácie Kňažka.) „Dnešná smutná skúsenosť s existenciou cenzúry, na ktorú si osobuje právo akési politbyro vo vzťahu k predsedovi slovenskej vlády, ma donútila k tomu, aby som sa verejne dištancoval od takýchto postupov“, povedal Kňažko. O dva dni na to, 5. marca 1991, vznikla platforma VPN „Za demokratické Slovensko“ (VPN-ZDS), do ktorej prešla značná časť členov VPN. Po vyostrení konfliktu s vedením VPN parlament v apríli 1991 odvolal Mečiara z funkcie predsedu vlády (na Mečiarovu stranu sa vtedy pridal aj Ján Budaj). V popularite mu to ale neuškodilo. Práve naopak, on a jeho hnutie sa tešili takmer deväťdesiat percentnej podpore. Platforma ZDS sa potom pretransformovala na politickú stranu Hnutie za demokratické Slovensko (HZDS). Mečiar bol 22. júna 1991 zvolený za predsedu HZDS. Spolu s ním do HZDS odišli Michal Kováč, Kňažko, Rudolf Filkus, Augustín M. Húska, Ivan Lexa, Anna Nagyová a ďalší. Prví štyria menovaní sa stali podpredsedami.


Ján Ducký

Context: Stranícka kariéra  1994 – člen tieňovej vlády Hnutia za demokratické Slovensko počas pôsobenia HZDS v opozícii


Vojtech Tkáč


Vladimír Mečiar

Context: Predsedom vlády za HZDS s krátkou prestávkou (1992 – 1998)  Zakladateľ štátu Po voľbách roku 1992, v ktorých HZDS zvíťazilo so ziskom 37,26 % hlasov, sa 24. júna 1992 znova stal predsedom vlády Slovenska (najprv v rámci Česko-Slovenska, od 1. januára 1993 samostatného Slovenska). Ako predseda Slovenskej vlády sa podieľal na rokovaniach s českými predstaviteľmi ohľadom rozdelenia Česko-Slovenska. Podľa prieskumu agentúry MVK, ktorý sa uskutočnil 2. až 9. novembra 2007 na vzorke 1 200 respondentov 47,8 % Slovákov bolo presvedčených, že o vznik samostatnej Slovenskej republiky sa najviac zaslúžil práve on (druhý bol Václav Klaus s 9,7 %). „Faktom je a zostane, že nebyť Mečiara, 1. januára 1993 by Slovenská republika nevznikla. Žiadny z alternatívnych lídrov, ktorí boli k dispozícii (Kňažko, Kováč, Móric, Markuš, Čarnogurský a pod.), by nedokázal získať (vo voľbách) politickú podporu 38 percent hlasov, ktorá viedla k rozdeleniu ČSFR. Problém je, že na rozhodnutia, ktoré urobil, mu podpora voličov HZDS žiadny mandát nedávala.“ Napísal Peter Schutz. „Mytologizácia sprevádzala aj vznik samostatného Slovenska. Na jednej strane mnohí z politikov HZDS, či im blízki novinári, rozprávali o bájnom tisícročnom úsilí slovenského národa o samostatnosť, ale v priamom prenose tiež vytvárali z Vladimíra Mečiara otca vlasti. A to aj napriek tomu, že ešte krátko predtým chcel Mečiar dokopať Čechov do federácie a v programe HZDS sa štátoprávnych riešení nachádzalo viac, ale o samostatnosti nehovoril pred voľbami 1992 nikto okrem SNS.“ Napísal Tomáš Gális. (Otec vlasti bol v staroveku titul rímskych cisárov.)Samotný Mečiar začiatkom júla 1992 pre francúzsky denník Le Monde akýkoľvek vklad do rozpadu Československa poprel: „ Nechceme nezávislosť, tlačia nás do nej. “ Napriek tomu o polnoci 1. januára 1993 prišiel (v sprievode kňaza Antona Hlinku a predsedu Národnej rady Ivana Gašparoviča) na Námestie SNP v Bratislave a desaťtisíc dobre naladeným ľuďom zagratuloval ku vzniku samostatného Slovenska (a získaniu slobody). 1. január sa stal štátnym sviatkom – Deň vzniku Slovenskej republiky a Mečiar pokračoval v budovaní si imidžu zakladateľa štátu. Nešlo však všetko podľa jeho predstáv. 15. februára bol zvolený a 2. marca 1993 nastúpil do funkcie prvého prezidenta Michal Kováč. Na stretnutí s funkcionármi HZDS 27. a 28. novembra 1993 v Zlatej Idke, ktorého nahrávku podľa Mariána Leška sprístupnil niektorý z funkcionárov, Mečiar povedal: „ Ak by sme, nedajbože, museli ísť do predčasných volieb, tak aby sme boli takí silní, že prevalcujeme všetko.. je nám to už proste jedno, my sme už bití ako žito za pozitívnu robotu, že to prevalcujeme, nech sa deje vôľa Božia, že sa do toho pustíme tak, že sa potom budú všetci diviť. “ Jeho predtucha sa splnila. Tri mesiace po Zlatej Idke stratila Mečiarova vláda parlamentnú väčšinovú podporu. Prezident Michal Kováč v marci 1994 predniesol v národnej rade správu o stave spoločnosti, v ktorej kritizoval jeho spôsob vládnutia, čo nakoniec viedlo k predčasným voľbám. Predseda s prestávkou Úrad predsedu vlády zastával do 14. marca 1994, kedy bola jeho vláda odvolaná a nastúpila vláda Jozefa Moravčíka. Po voľbách koncom roka 1994, v ktorých jeho strana opäť zvíťazila, bol od 13. decembra 1994 do 29. októbra 1998 znovu predsedom vlády SR. Počas tejto jeho vlády bol 31. augusta 1995 unesený syn slovenského prezidenta Michal Kováč ml. do rakúskeho Hainburgu a medzi hlavných podozrivých sa dostala slovenská tajná služba SIS. Spojka korunného svedka únosu Róbert Remiáš následne v apríli 1996 zhorel pri výbuchu auta v Karlovej Vsi. Páchateľov únosu a súvisiacej vraždy Remiáša (ak by boli obviňovaní ľudia spájaní s únosom) Mečiar v roku 1998 amnestoval. Tiež došlo k protiústavnému odvolaniu poslanca Františka Gauliedera (1996) a zmareniu referenda o vstupe do NATO a priamej voľbe prezidenta (1997). Slovensko sa začalo pomaly dostávať do medzinárodnej izolácie a nepočítalo sa s jeho prijatím do Európskej Únie ani do NATO.


Juraj Schenk


Alojz Engliš

Context: Ocenenia V roku 1998 mu Vladimír Mečiar (vykonávajúci prezidentské právomoci) prepožičal štátne vyznamenanie Rad Ľudovíta Štúra I. triedy. Kategória:Narodenia v 1947 Kategória:Osobnosti z Levíc Kategória:Slovenskí politici Kategória:Politici ĽS-HZDS Kategória:Poslanci NR SR (1998 – 2002) Kategória:Držitelia Radu Ľudovíta Štúra I. triedy


Vladimír Mečiar

Context:
Po voľbách v septembri 1998, v ktorých opäť tesne zvíťazil, nebola jeho strana schopná vytvoriť koalíciu a preto sa predsedom vlády stal Mikuláš Dzurinda. Mečiar, hoci bol lídrom kandidátky HZDS, do poslaneckej lavice nezasadol. Vzdal sa funkcie poslanca a na jeho miesto nastúpil ako náhradník Ivan Lexa. Odchádzajúci premiér tvrdil, že po odchode z funkcie stále vlastní iba trojizbový byt a starú „korzičku“.
„Je to koniec slovenskej cesty. Tá sa týmito voľbami skončila,“ povedal Mečiar 30. septembra 1998 v poslednom príhovore v STV v relácii Ako ďalej, pán premiér. Na rozlúčku zaspieval. „S Pánom Bohom, idem od vás, neublížil som, neublížil som, žiadnemu z vás.“


Voľby do Národnej rady Slovenskej republiky v roku 2006

Context: Introduction 331x331bod Parlamentné voľby na Slovensku v roku 2006 boli predčasné parlamentné voľby, ktoré sa konali v sobotu 17. júna 2006. Ich dôsledkom bol koniec druhej vlády Mikuláša Dzurindu a vznik prvej vlády Roberta Fica 8. júla 2006.


Politický vývoj Slovenska od roku 1989

Context: Volebné obdobie 2002 – 2006 Parlamentné voľby vyhralo so ziskom 19,5 % hlasov HZDS. Druhá s 15,09 % bola Slovenská demokratická a kresťanská únia (SDKÚ). Smer so ziskom 13,46 % obsadil tretie miesto. Stranu maďarskej koalície (SMK) podporilo 11,16 % voličov, Kresťanskodemokratické hnutie (KDH) 8,25 a Alianciu nového občana (ANO) 8,01 %. Do parlamentu sa dostala ešte Komunistická strana Slovenska (KSS) so 6,32 percentnou podporou. 8. októbra 2002 koaličnú zmluvu slávnostne podpísali v Bratislave predseda SDKÚ Mikuláš Dzurinda, predseda SMK Béla Bugár, predseda KDH Pavol Hrušovský a predseda ANO Pavol Rusko a o 8 dní neskôr – 16. októbra vymenoval prezident Rudolf Schuster novú vládu pod vedením staronového premiéra Mikuláša Dzurindu. Členovia vlády (podľa oficiálnej fotografie, v poradí na fotografii): Ivan Šimko, 24. septembra 2003 ho prezident odvolal, nahradil ho Juraj Liška 10. októbra 2003. Daniel Lipšic Ľudovít Kaník, 17. októbra 2005 podal demisiu do rúk prezidenta SR. V ten istý deň ho nahradila Iveta Radičová Rudolf Chmel Pál Csáky Pavol Prokopovič Eduard Kukan Zsolt Simon Mikuláš Dzurinda Vladimír Palko, 7. február 2006 László Gyurovszky Ivan Mikloš Martin Fronc László Miklós Robert Nemcsics, podal demisiu, 10. septembra 2003 ju prezident Rudolf Schuster prijal Pavol Rusko od 24. septembra 2003 do 24. augusta 2005. Pavla Ruska odvolal z funkcie prezident Ivan Gašparovič na návrh Mikuláša Dzurindu. Jirko Malchárek od 4. októbra 2005 Rudolf Zajac Vládne krízy 2002 – 2005 Prvýkrát sa strany koalície dostali do sporu koncom roka 2002 kvôli nomináciám do Dozornej rady Slovenských elektrární. KDH tvrdilo, že do orgánov podniku sa dostali nominanti ANO a žiadalo zastúpenie všetkých vládnych strán v riadiacich a kontrolných orgánoch elektrární. Po tejto kríze aj SDKÚ, SMK a ANO odmietli politické nominácie vo všetkých relevantných podnikoch s majetkovou účasťou štátu. Ďalšiu krízu spôsobilo odpočúvanie denníka SME. Začiatkom roka 2003 vyzval vtedy podpredseda parlamentu Pavol Rusko ministra vnútra Vladimíra Palka na odstúpenie z funkcie, kvôli odpočúvaniu Ruskovho mobilného telefónu. Palko argumentoval chybou v odpočúvacom zariadení a navyše podľa neho a ďalšieho vyšetrovania išlo o odpočúvania SIS. Polícia nakoniec došla k záveru, že odpočúvaná bola redakcia denníka SME. Zachytený bol nepodstatný rozhovor o Vianociach. 16. a 17. mája 2003 sa uskutočnilo Referendum na Slovensku o vstupu do Europskej Únie. Po kauze so zmenkami bol po výzvach KDH z vlády odvolaný Pavol Rusko. Časť poslancov ANO, ktorá mu ostala verná prestala podporovať vládnu koalíciu. Rozkol v ANO umožnil aj obštrukciu v parlamente, ktorú sa podarilo ukončiť 21. septembra 2005. Vláda závisela od lojality viacerých nezávislých poslancov, podľa opozície podplatených finančnými skupinami. Ďalšia kríza sa objavila v januári 2006, keď minister zahraničných vecí Eduard Kukan odmietol vláde predložiť Zmluvu o výhrade svedomia, čím zablokoval akúkoľvek ďalšiu snahu o jej prijatie, napriek tomu, že to bolo súčasťou programového vyhlásenia druhej Dzurindovej vlády. KDH následne vystúpilo z vlády, čo viedlo k predčasným voľbám 2006.


Voľby do Národnej rady Slovenskej republiky v roku 1994

Context: Pozri aj  Zoznam politických strán a politických hnutí na Slovensku Volebné obdobie 1994 – 1998


Ivan Gašparovič

Context: Prezident Slovenskej republiky  Prvé obdobie V prezidentských voľbách v roku 2004 dostal Ivan Gašparovič 442 564 hlasov (22,28 %). Prvý bol Vladimír Mečiar, ktorý dostal 650 242 hlasov (32,73 %). Obaja kandidáti postúpili do druhého kola. V druhom kole Vladimír Mečiar získal 722 368 hlasov (40,08 %). Jeho súper Ivan Gašparovič však získal 1 079 592 hlasov (59,91 %) a bol zvolený za prezidenta. Do funkcie inaugurovaný 15. júna 2004. Dňa 18. februára 2006 bol na kongrese strany Hnutie za demokraciu zvolený za čestného predsedu. Ozvali sa aj kritické hlasy, že prezident tým porušil svoj predvolebný sľub občanom, že bude nezávislým prezidentom. Druhé obdobie V svojich druhých prezidentských voľbách dostal v prvom kole Ivan Gašparovič 876 061 hlasov (46,70 %). Druhé miesto obsadila Iveta Radičová, ktorá od voličov získala 713 735 hlasov (38,05 %). Obaja kandidáti postúpili do druhého kola. V druhom kole Radičová získala 988 808 hlasov (44,46 %). Ivan Gašparovič sa umiestnil znovu na prvom mieste s 1 234 787 hlasmi (55,53 %) čím bol po druhýkrát zvolený za prezidenta. Do funkcie prezidenta SR bol inaugurovaný 15. júna 2009. V prieskume Inštitútu pre verejné otázky z februára 2012 dôveru prezidentovi vyjadrilo 8 % opýtaných. Predošlý rok Ivanovi Gašparovičovi dôverovalo o 4 % ľudí viac. Počas 2. funkčného obdobia nepredniesol ani jednu správu o stave krajiny napriek tomu, že mu Ústava takúto povinnosť ukladá. Gašparovičovo funkčné obdobie sa skončilo 15. júna 2014, keď bol inaugurovaný prezident Andrej Kiska. Ústavný súd 4. decembra 2014 zverejnil rozhodnutie, že prezident Ivan Gašparovič porušil práva Jozefa Čentéša jeho nevymenovaním za generálneho prokurátora. Prisúdil mu odškodné 60 000 €.


Zoznam politických strán a politických hnutí na Slovensku

Context: Pozri aj  Politická strana Politické hnutie Politický vývoj Slovenska od roku 1989 Politika


Voľba prezidenta Slovenskej republiky

Context: Priama voľba (od 1999) Od roku 1999 sú voľby prezidenta Slovenskej republiky priame, prezidenta volia priamo občania na funkčné obdobie piatich rokov.


Vláda Slovenskej republiky od 13. decembra 1994 do 30. októbra 1998

Context: Legitimita vlády od občanov SR a jej zloženie koaličná strana počet hlasov vo voľbách % zisk počet mandátov v NR SR počet kresiel vo vláde predseda strany HZDS 1 005 488 34,96 % 61 12 Vladimír Mečiar RSS (NAS) 1 Pavel Delinga ZRS 211 321 7,34 % 13 4 Ján Ľupták SNS 155 359 5,40 % 9 2 Ján Slota koalícia spolu 1 372 168 48,02 % 83 19 spolu SR 2 875 458 100 % 150 19