Geografia Slovinska

Context: Podnebie Klimatické oblasti a klimagrafy Slovinsko má prevažne mierne kontinentálne prechodné podnebie, typické pre Strednú Európu a striedajú sa tu štyri ročné obdobia. Oblasť mierneho klimatického pásma leží v prechodnej oblasti medzi vlhším oceánskym a suchým kontinentálnym podnebím. Klímu v krajine zásadným spôsobom ovplyvňujú blízke Alpy a Atlantický oceán so Stredozemným morom, pričom významným faktorom je aj nadmorská výška. Pokým na severozápade krajiny je alpské podnebie s množstvom zrážok, miernym letom a drsnou tuhou zimou, vo východnej časti Slovinska sú popri chladných zimách už letá horúce a zrážkovo menej bohaté. Pobrežná oblasť, ovplyvnená blízkym morom, má už subtropické podnebie s miernymi zimami a horúcim letom. Pre územie Slovinska sú tak charakteristické veľké teplotné rozdiely v rámci roka; pokým priemerná teplota v júli dosahuje 23°C, v januári klesá na –1°C. V jadranskom prímorí sa výraznejšie presadzuje vplyv teplotnej zotrvačnosti vodnej masy, čím zimné mesiace na pobreží bývajú o poznanie teplejšie a daždivejšie, než vo vnútrozemí. Jar prichádza pomerne skoro, jeseň býva prevažne slnečná a teplá až do konca októbra, kedy sa aj teplota vody stále pohybuje až do 19°C. V tejto najteplejšej časti krajiny dosahujú priemerné teploty v júli 27°C a teplota vody presahuje 23°C. Zrážkovo bohaté bývajú marec a apríl v jarných a október a november v jesenných mesiacoch. Prevažuje smer vetra od pobrežia do vnútrozemia (vietor južných smerov), pričom aj v tejto časti Jadranu sa vyskytuje bóra, silný (severný) vietor, vanúci z pevniny nad more a prinášajúci ochladenie. Dosahuje silu orkánu a spôsobuje výrazné materiálne škody. Obdobným, no nie tak ničivým je „jugo“, prinášajúci výrazné zrážky a vietor južných smerov. Oteplenie prináša tzv. „zmorac“ a predovšetkým v chladnejšej časti roka vanúci alpský fön, zvyšujúci teplotu najmä v horských oblastiach. Rôznorodé sú i zrážky, ktorých ročné úhrny sa pohybujú od 800 mm vo východne situovaných oblastiach Panónskej panvy, po cca 2500 mm v horských oblastiach Júlskych Álp. Množstvo zrážok sa môže medziročne značne líšiť a vyskytujú sa suché a výrazne vlhké periódy, spôsobujúce rozsiahle povodne. V zimných mesiacoch nie je nezvyčajné, ak v alpskej oblasti napadne za niekoľko hodín i viac ako 1 meter snehu a celková snehová pokrývka (napr. v horskej stanici Kredarica ()) presahuje 3 metre. Klimatické oblasti ;V krajine rozlišujeme 5 klimatických oblastí: (viď mapka) tundra (ET) v najvyšších polohách hôr subpolárna oblasť (Dfc) v horských polohách nad hranicou lesa kontinentálna oblasť (Dfb) v pohoriach oceánska oblasť (Cfb) na väčšine územia Slovinska vlhká subtropická oblasť (Cfa) na pobreží ; Podnebie možno rozdeliť do 3 hlavných skupín sub-stredomorské podnebie – zaberá juhozápadné Slovinsko, od pobrežia po dinárske krasové plošiny; je najteplejšie a najmiernejšie podnebie, ovplyvnené blízkym morom, ktoré zmierňuje zimu i letné horúčavy. Oproti stredomorskej klíme má vyššie zrážky a nižšie teploty. mierne kontinentálne podnebie – je typické pre väčšinu Slovinska a prináša chladné zimy a pomerne horúce letá. alpské podnebie – sa vyskytuje v horských oblastiach krajiny a prináša výrazne vlhké počasie a nízke teploty. Značnú časť roka sa tu vyskytujú zrážky vo forme snehu. Rekordy Teplotné extrémy v Slovinsku dosahujú rozpätie takmer 90°C; minimálna zaznamenaná teplota klesla na stanici Komna (pri Bohinjskom jezere pod Triglavom) 9. januára 2009 na -49,1 °C a teplotné maximum dosiahlo 8. augusta 2013 v Cerklje ob Krki (v údolí Sávy na východe krajiny) 40,8 °C. Najvyšší denný úhrn zrážok bol zaznamenaný v oblasti Posočje na západe krajiny, kde ich za 24 hodín spadlo 423 mm. ;Počasie v meste Ľubľana


Slovinci

Context: Dejiny Ich predkovia prišli na dnešné územia v 2. pol. 6. storočia. Ich pôvodné územie pokrývalo aj dnešné východné Rakúsko (až po Dunaj) a ďalšie alpské údolia (tzv. alpskí Slovania). Vo 8. storočí ich územie ovládli Bavori, neskoršie Franská ríša. Archeologickým prejavom Slovincov v 9.-10. storočí bola tzv. karantánska kultúra (köttlašská kultúra). Slovinci boli v priebehu dejín z veľkej časti germanizovaní, zostali len Slovinci v dnešnom Slovinsku a menšiny najmä v Rakúsku a Maďarsku.


Slovinsko

Context: Etymológia Názov Slovinsko znamená „Slovanská krajina“ v slovinčine a iných juhoslovanských jazykoch. Ide teda o príbuzne slovo ako Slavónsko, Slovensko a Slovania. Etymológia samotného Slav zostáva neistá. +Oficiálne názvy Dátum Názov 1945 - 1946 Federálne Slovinsko 1946 - 1963 Slovinská ľudová republika 1963 - 1990 Slovinská socialistická republika 1990 - súčasnosť Slovinská republika


Slovinsko

Context: Ekonomika Súbor:Eurozone.svg|náhľad|Od roku 2007 je Slovinsko súčasťou eurozóny (tmavomodrá). Slovinsko má rozvinutú ekonomiku a je na obyvateľa najbohatšou slovanskou krajinou podľa nominálneho HDP a druhou najbohatšou podľa HDP (PPP) za Českom. Slovinsko patrí tiež medzi svetové ekonomiky z hľadiska ľudského kapitálu. Slovinsko bolo začiatkom roku 2007 prvým novým členom, ktorý zaviedol euro ako svoju menu a nahradil toliar. Od roku 2010 je členom Organizácie pre hospodársku spoluprácu a rozvoj. Medzi jednotlivými regiónmi existuje veľký rozdiel v prosperite. Ekonomicky najbohatšími regiónmi sú regióny Strednoslovinska, ktoré zahŕňajú hlavné mesto Ľubľana a regióny západného Slovinska, ako sú Gorický región a Pobrežno-krasový región , zatiaľ čo najchudobnejšími regiónmi sú Pomurský región, Zasávsky región a Vnútornokraňsko-krasový región . Ekonomický rast Pomer pôžičiek a vkladov v Slovinsku podľa rokov - vrátane obdobia rozmachu 2005 až 2008. V rokoch 2004 až 2006 vzrástla ekonomika v Slovinsku v priemere o takmer 5% ročne; v roku 2007 sa zvýšila o takmer 7%. Nárast rastu bol podporený dlhmi, najmä medzi firmami a najmä v stavebníctve. Finančná kríza v rokoch 2007 až 2010 a dlhová kríza v eurozóne mali významný vplyv na domácu ekonomiku. V roku 2009 sa slovinský HDP na obyvateľa znížil o 8%, čo je najväčší pokles v Európskej únii po pobaltských krajinách a Fínsku. Zvyšujúcim sa zaťažením slovinskej ekonomiky je jej rýchlo starnúca populácia. V auguste 2012 dosiahla medziročná redukcia 0,8%, v prvom štvrťroku však došlo k rastu o 0,2% (v porovnaní s predchádzajúcim štvrťrokom po úprave údajov podľa ročných období a pracovných dní). Medziročný pokles bol spôsobený poklesom domácej spotreby a spomalením rastu vývozu. Pokles domácej spotreby sa pripisuje fiškálnej úspore, zmrazeniu rozpočtových výdavkov v posledných mesiacoch roku 2011, zlyhaniu úsilia o vykonávanie hospodárskych reforiem, nevhodnému financovaniu a zníženiu vývozu. V dôsledku účinkov krízy sa v roku 2013 očakávalo, že z fondov EÚ bude musieť dostať pomoc niekoľko bánk, avšak potrebný kapitál bola krajina schopná pokryť z vlastných zdrojov. Fiškálne opatrenia a právne predpisy zamerané na zníženie výdavkov, ako aj niekoľko privatizácií, od roku 2014 podporili oživenie ekonomiky. Reálna miera ekonomického rastu bola v roku 2016 na úrovni 2,5% a v roku 2017 sa zrýchlila na 5%. Stavebníctvo zaznamenalo nedávno nárast a očakáva sa, že odvetvie cestovného ruchu bude mať neustále rastúci počet. Národný dlh Celkový štátny dlh Slovinska sa počas veľkej recesie výrazne zvýšil a od roku 2019 klesal; na konci roku 2018 predstavoval 32,223 miliárd €, čo je 70% HDP. Služby a priemysel Grafické zobrazenie vývozu slovinských výrobkov do 28 farebne označených kategórií Takmer dve tretiny ľudí sú zamestnaných v službách a viac ako tretina v priemysle a stavebníctve. Slovinsko využíva výhody vzdelanej pracovnej sily, dobre rozvinutej infraštruktúry a svojej polohy na križovatke hlavných obchodných ciest. Úroveň priamych zahraničných investícií (PZI) na obyvateľa v Slovinsku je jednou z najnižších v EÚ a produktivita práce a konkurencieschopnosť slovinskej ekonomiky sú stále výrazne pod priemerom EÚ. Dane sú relatívne vysoké, trh práce vnímajú obchodné záujmy ako nepružné a priemyselné odvetvia strácajú predaj v Číne, Indii a inde. Vysoká miera otvorenosti spôsobuje, že Slovinsko je mimoriadne citlivé na ekonomické podmienky svojich hlavných obchodných partnerov a zmeny v medzinárodnej cenovej konkurencieschopnosti. Hlavnými priemyselnými odvetviami sú motorové vozidlá, elektrické a elektronické zariadenia, stroje, farmaceutika a palivá. Medzi hlavné slovinské spoločnosti pôsobiace v Slovinsku patria výrobca domácich spotrebičov Gorenje, farmaceutické spoločnosti Krka a Lek (dcérska spoločnosť Novartis), ropná distribučná spoločnosť Petrol Group, distribučná spoločnosť GEN-I a Revoz, výrobná dcérska spoločnosť Renaultu. Energia V roku 2018 bola čistá výroba energie 12 262 GWh a spotreba 14 501 GWh. Vodné elektrárne vyrobili 4 421 GWh, tepelné elektrárne 4 049 GWh a jadrová elektráreň Krško vyrobila 2 742 GWh (50% podiel ide do Slovinska; ďalších 50% ide do Chorvátska kvôli spoločnému vlastníctvu). Domáca spotreba elektrickej energie bola pokrytá domácou produkciou 84,6%; percento klesá z roka na rok, čo znamená, že Slovinsko je stále viac závislé od dovozu elektriny. Stavba nového bloku tepelnej elektrárne Šoštanj s výkonom 600 MW bola na jeseň roku 2014 uvedená do prevádzky. Nová vodná elektráreň HE Krško s výkonom 39,5 MW bola dokončená v roku 2013 a odvtedy je najväčším samostatným výrobcom energie, ktorý predstavuje hrubú výrobu energie v roku 2018. V roku 2018 boli na rieke Sáva postavené vodné elektrárne Brežice s výkonom 41,5 MW a elektrárňa Mokrice s výkonom 30,5 MW. V roku 2030 sa plánuje dokončenie výstavby ďalších 10 vodných elektrární s kumulatívnou kapacitou 338 MW. V štádiu plánovania je veľká prečerpávacia vodná elektráreň Kozjak na rieke Dráva. Na konci roku 2018 bolo nainštalovaných najmenej 295 MWp fotovoltaických modulov a 31,4 MW bioplynových elektrární. Oproti roku 2017 prispeli obnoviteľné zdroje energie k celkovej spotrebe energie o 5,6 percentuálneho bodu viac. Existuje záujem pridať viac výroby v oblasti solárnych a veterných zdrojov energie (dotačné schémy zvyšujú ekonomickú uskutočniteľnosť), ale postupy urovnávania mikroklóbií si vyžadujú obrovské úsilie o efektívnosť tejto iniciatívy (dilema ochrany prírody a zariadení na výrobu energie). Cestovný ruch Súbor:Postojna (22206343750).jpg|náhľad|Postojnska jaskyňa Slovinsko ponúka turistom širokú škálu prírodných a kultúrnych za><<riadení. Rozvinuli sa rôzne formy cestovného ruchu. Gravitačná oblasť cestovného ruchu je značne veľká, turistický trh je však malý. Neexistoval rozsiahly cestovný ruch ani akútne environmentálne tlaky; v roku 2017 vyhlásil časopis National Geographic Traveller s Magazine Slovinsko za krajinu s najudržateľnejším cestovným ruchom na svete. Súbor:Panoramics of Piran 2015.jpg|vľavo|náhľad|Staré mesto Piran na slovinskom pobreží Hlavné mesto krajiny Ľubľana má mnoho významných barokových a viedenských secesných budov, s niekoľkými významnými dielami rodeného architekta Jožeho Plečnika a tiež jeho žiaka, architekta Eda Ravnikara. Na severozápadnom cípe krajiny ležia Júlske Alpy s jazerom Bled a údolím Soča, ako aj najvyšší vrchol národa, hora Triglav uprostred národného parku Triglav. Medzi ďalšie pohoria patria Kamnicko-Savinjské Alpy, Karavanky a Pohorje, ktoré sú obľúbené medzi lyžiarmi a turistami. Najznámejšími jaskyňami sú jaskyňa Postojna a jaskyne Škocjan zapísané na zozname UNESCO. Región Slovinskej Istrie sa stretáva s Jadranským morom, kde najdôležitejšou historickou pamiatkou je benátske gotické stredomorské mesto Piran, zatiaľ čo sídlo Portorož v lete láka davy ľudí. Súbor:Bled Overview.JPG|náhľad|233x233bod|Bledské jazero so svojím ostrovom Kopce okolo druhého najväčšieho slovinského mesta Maribor sú známe svojou výrobou vína. Severovýchodná časť krajiny je bohatá na kúpele, pričom v posledných dvoch desaťročiach rástol význam miest Rogaška Slatina, Radenci, Čatež ob Savi, Dobrna a Moravske Toplice. Medzi ďalšie obľúbené turistické destinácie patria historické mestá Ptuj a Škofja Loka a niekoľko hradov, ako napríklad Predjamský hrad. Medzi dôležité súčasti cestovného ruchu v Slovinsku patrí kongresová a hazardná turistika. Slovinsko je krajina s najvyšším percentuálnym podielom kasín na 1 000 obyvateľov v Európskej únii. Perla v Novej Gorici je najväčšie kasíno v regióne. Väčšina zahraničných turistov v Slovinsku pochádza z kľúčových európskych trhov: Talianska, Rakúska, Nemecka, Chorvátska, Beneluxu, Srbska, Ruska a Ukrajiny, po ktorých nasleduje Spojené kráľovstvo a Írsko. Európski turisti vytvárajú viac ako 90% turistického príjmu Slovinska. V roku 2016 bolo holandskou organizáciou Green Destinations vyhlásené za prvú ekologickú krajinu na svete. Po vyhlásení za najudržateľnejšiu krajinu v roku 2016 malo Slovinsko veľkú úlohu v ITB v Berlíne na podporu trvalo udržateľného cestovného ruchu. Doprava Súbor:Pendolino ETR 310.jpg|náhľad|Sklápací vlak Pendolino Od staroveku diktovala geografia dopravné trasy v Slovinsku. Pri rozvoji dopravných koridorov oblasti zohrávali úlohu významné pohoria, hlavné rieky a blízkosť Dunaja. Jednou z nedávnych zvláštnych výhod sú paneurópske dopravné koridory V (najrýchlejšie spojenie medzi severným Jadranom a strednou a východnou Európou) a X (spájajúce strednú Európu s Balkánom). To dáva Slovinsku osobitné postavenie v európskej sociálnej, hospodárskej a kultúrnej integrácii a reštrukturalizácii. alt= Cestná nákladná a osobná doprava predstavuje najväčšiu časť dopravy v Slovinsku s 80%. Osobné automobily sú omnoho obľúbenejšie ako verejná cestná osobná doprava, ktorá sa výrazne znížila. V porovnaní s priemerom Európskej únie má Slovinsko veľmi vysokú hustotu diaľníc. Diaľničný systém, ktorého výstavba sa po roku 1994 zrýchlila, Slovinsko pomaly, ale stabilne zmenilo na veľké súmestie. Ostatné štátne cesty sa rýchlo zhoršovali v dôsledku zanedbávania a celkového nárastu premávky. Existujúce slovinské železnice sú zastarané a nemôžu konkurovať diaľničnej sieti; čiastočne aj v dôsledku rozptýleného osídlenia obyvateľstva. Z tohto dôvodu a predpokladaného nárastu premávky cez prístav Koper, ktorý je predovšetkým vlakom, je druhá železničná trať na trase Koper-Divača v počiatočných fázach začatia výstavby. Vzhľadom na nedostatok finančných prostriedkov sa zanedbávala údržba a modernizácia slovinskej železničnej siete. V dôsledku zastaranej infraštruktúry sa podiel železničnej nákladnej dopravy v Slovinsku znížil. Železničná osobná doprava sa zotavuje po veľkom poklese z 90. rokov. Celoeurópske železničné koridory V a X a niekoľko ďalších významných európskych železničných tratí sa pretínajú v Slovinsku. Všetky medzinárodné tranzitné vlaky v Slovinsku prechádzajú železničným uzlom v Ľubľane. Súbor:Ljubljana airport 2017.jpg|náhľad|Letisko Joža Pučnika Ľubľana je najväčším medzinárodným letiskom v krajine Hlavným slovinským prístavom je prístav Koper. Je to najväčší prístav na severnom Jadrane z hľadiska kontajnerovej dopravy s takmer 590 000 TEU ročne a smeruje do všetkých hlavných svetových prístavov. Je to omnoho bližšie k cieľom východne od Suezského prieplavu ako k prístavom v severnej Európe. Okrem toho sa námorná osobná doprava väčšinou uskutočňuje v Koperi. Dva menšie prístavy používané na medzinárodnú osobnú a nákladnú dopravu sa nachádzajú v Izole a Pirane. Osobná preprava sa uskutočňuje hlavne s Talianskom a Chorvátskom. Splošna plovba, jediná slovinská lodná spoločnosť, prepravuje náklad a je aktívna iba v zahraničných prístavoch. Letecká doprava v Slovinsku je pomerne nízka, od roku 1991 sa však výrazne zvýšila. Z troch medzinárodných letísk v Slovinsku je letisko Joža Pučnika Ľubľana v strednom Slovinsku najrušnejšie a má spojenie s mnohými významnými európskymi destináciami. Letisko Edvarda Rusjana Maribor sa nachádza vo východnej časti krajiny a letisko Portorož v západnej časti. Štátna spoločnosť Adria Airways je najväčšou slovinskou leteckou spoločnosťou; v roku 2019 však vyhlásila bankrot a ukončila operácie. Od roku 2003 vstúpilo na trh niekoľko nových dopravcov, najmä nízkonákladové letecké spoločnosti. Jediným slovinským vojenským letiskom je letecká základňa Cerklje ob Krki v juhozápadnej časti krajiny. V Slovinsku je tiež 12 verejných letísk.


Chorvátske kráľovstvo (925 – 1102)

Context: Introduction  Chorvátske kráľovstvo (, ) bol stredoveký štátny útvar na Balkáne existujúci v rokoch 924/9251102/1918. Kráľovstvo vzniklo povýšením Chorvátskeho kniežatstva za vlády Tomislava I. Mocenské maximá kráľovstvo následne dosiahlo za vlád Štefana Držislava a Petra Krešimíra IV. Po tom, čo v roku 1091 vymrel chorvátsky kráľovský rod Trpimírovcov sa o moc v krajine snažili uhorskí Arpádovci. Uhorský kráľ Koloman v roku 1097 v bitke pri Petrovej gore porazil zvoleného kráľa Petra Svačića a následne v roku 1102 pripojil Chorvátsko k Uhorsku. Podľa jednej historickej tradície sa tak stalo na základe dohody ( pacta conventa ), iné názory hovoria o anexii územia. Definitívny zánik Chorvátskeho kráľovstva následne prišiel až v roku 1918 spolu so zánikom Rakúsko-Uhorska.


Chorvátsko

Context: Dejiny Pozri aj: Dejiny Juhoslávie, Vojna v Chorvátsku starovek: územie Chorvátska je osídlené ilýrskymi a keltskými kmeňmi 1. storočie5. storočie: prevažne súčasťou Rímskej ríše 6. storočie9. storočie: dalmátske mestá súčasťou Byzantskej ríše, vznik Chorvátskeho kniežatstva, franský vplyv 6.7. storočie: osídľovanie Slovanmi (žijú tu dodnes) a Avarmi (vyhynuli v 9. stor.) 8. storočie: Slovanov a Avarov si podmanila Východofranská ríša koniec 9. storočia11. storočie: samostatné Chorvátske kniežatstvo (neskôr od roku 924/925 Chorvátske kráľovstvo), časti Slavónska sú však súčasťou Uhorska 1091 a 11021918: súčasť Uhorska, Dalmácia však sčasti prešla iným vývojom (pozri nižšie) 14. storočie1797: Dalmácia prevažne pod kontrolou Benátskej republiky od 15. storočia: sústavne napádané Turkami (Osmanskou ríšou), ktorí koncom 16. storočia skoro celú krajinu obsadili (neobsadený západ patril k tzv. Kráľovskému Uhorsku, ktorého jadro tvorilo Slovinsko, neobsadená Dalmácia Benátskou republikou a Dubrovnícka republika) pred 1700: vytlačenie Turkov 17971918: Dalmácia súčasťou Rakúska (s výnimkou rokov 18051814, keď bola Napoleonom pripojená k Francúzsku) prvá polovica 19. storočia: sformovali sa chorvátske národné hnutia, požadujúce plnú autonómiu Chorvátska a vystupujúce s programom jazykového, kultúrneho a politického zjednotenia južných Slovanov (ilyrizmus) 18481849: v čase revolúcie narazili národné požiadavky Chorvátov na maďarizačnú politiku uhorskej revolučnej vlády, v dôsledku čoho sa chorvátska politická reprezentácia (na čele s bánom J. Jelačičom) postavila na stranu Habsburgovcov (Rakúska) a pomáhala jej potlačiť revolúciu vo Viedni a v Maďarsku 18671918: Po rakúsko-maďarskom vyrovnaní 1867 patrí vlastné Chorvátsko v rámci Rakúska-Uhorska spolu napr. so Slovenskom do Zalitavska; Dalmácia je súčasťou Predlitavska 18681918: vlastné Chorvátsko má na základe tzv. chorvátsko-uhorského vyrovnania (1868) čiastočnú vnútornú, cirkevnú, školskú a súdnu autonómiu v rámci (veľkého) Uhorska. Na čele Chorvátska stojí bán. koniec 19. stor.: V chorvátskom politickom tábore sa vytvorili dva smery; jeden juhoslovanský, usilujúci sa o spoluprácu a okrem iného aj o štátne politické zjednotenie všetkých južných Slovanov, a druhý (od 60-tych rokov 19. stor.) veľkochorvátsky, nacionalistický a ostro protisrbsky zameraný, žiadajúci vytvorenie tzv. Veľkého Chorvátska v rámci trialisticky prebudovaného Rakúsko-Uhorska. 1918: Keďže Prvá svetová vojna vytvorila podmienky pre víťazstvo juhoslovanského, protihabsburského smeru, stalo sa 1. decembra 1918 vlastné Chorvátsko a Dalmácia súčasťou Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré sa v roku 1929 premenovalo na Juhosláviu. 19391941: V rámci Juhoslávie existuje autonómna chorvátska bánovina, zahŕňajúca aj Dalmáciu Mapa z roku 1941 19411945: Nezávislý štát Chorvátsko ( Nezavisna Država Hrvatska ), satelitný štát Nemecka vytvorený chorvátskymi fašistami po napadnutí Juhoslávie nemeckou, talianskou a maďarskou armádou v apríli 1941 na neobsadenom teritóriu 1945: Chorvátsko jednou zo zväzových republík Juhoslávie 1990: apríl: vo voľbách zvíťazila strana HDZ (Chorvátska demokratická jednota) Franja Tudjmana, ktorý bol menovaný predsedom štátneho predsedníctva (prezidentom) august: premenovanie na "Chorvátska republika" 19911995: občania sa v referende rozhodli o odpojení od Juhoslávie a 25. júna 1991 bola vyhlásená Chorvátska republika (krajinami sveta uznaná až v roku 1992), čo vyvolalo občiansku vojnu až do roku 1995 (pozri Dejiny Juhoslávie), v rámci ktorej Srbi obsadili východ, stred a stredozápad Chorvátska. Na tomto území vyhlásili nikým neuznaný štát: Republika srbská Krajina . Chorvátsko napokon v roku 1995 Srbov porazilo. Vojna zasadila ranu tunajšiemu cestovnému ruchu, ale v súčasnosti je Chorvátsko druhá najvyspelejšia krajina bývalej Juhoslávie. 1997: autoritatívny Tudjman bol opäť zvolený za prezidenta 1999: zomrel Tudjman a krajina prešla od roku 2000 liberálnymi reformami 2004: Chorvátsko sa stalo oficiálnym kandidátom na členstvo v EU 1. apríl 2009: Chorvátsko sa stalo členom NATO 1. júl 2013: Chorvátsko sa stalo 28. členom Európskej únie 1. január 2023: Chorvátsko sa stalo členom eurozóny a členom Schengenu


Chorvátsko

Context: Introduction  Chorvátsko (), dlhý tvar Chorvátska republika , je juhoeurópsky a stredomorský štát na brehu Jadranského mora. Kedysi patrilo monarchii Habsburgovcov, neskôr tvorilo nesúčasť Juhoslávie. Nezávislosť získalo v roku 1991.


Dejiny Chorvátska

Context: Prvá a druhá svetová vojna right Po rozpade Rakúsko-Uhorska sa Chorvátsko (okrem Istrie, Rijeky a Zadaru – tie pripadli Taliansku) stalo 1. decembra 1918 súčasťou Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré sa v roku 1929 premenovalo na Juhosláviu. Počiatočná snaha o zblíženie s Francúzskom a štátmi Malej dohody (Česko-Slovensko, Rumunsko a Juhoslávia) bola v 30. rokoch vystriedaná viazaním sa na nacistické Nemecko, Rumunsko a Bulharsko. Po nástupe protifašistickej vlády v roku 1941 vpadli nemecké vojská do Juhoslávie. Chorvátsko vyhlásilo samostatný štát NDH (Nezavisna država Hrvatska), do ktorého patrilo aj územie Bosny. Na čele tohto nacistického Nezávislého štátu Chorvátsko bol Ante Pavelić, ktorý mal titul vodca (poglavnik). Zvyšok územia Juhoslávie okupovali Nemci, Taliani, Bulhari a Maďari. Mladistvý kráľ ušiel do exilu do Londýna. Jeho prívrženci v krajine spolupracovali s okupantmi. Proti nacistom sa rozvinulo partizánske hnutie odporu, vedené komunistami na čele s Josipom Brozom Titom.


Incident na Plitvických jazerách

Context: Dôvod V roku 1990 sa po vyhlásení chorvátskej nezávislosti etnické nepokoje len vyostrili. JNA skonfiškovala zbrane chorvátskej Teritoriálnej Obrany ( Teritorijalna obrana – TO ), aby minimalizovali odpor. 17. augusta nepokoje vyústili v otvorenú vzburu chorvátskych Srbov v oblastiach obývaných prevažne Srbmi, hlavne v oblasti Dalmácie, v okolí mesta Knin, oblastí Liky, Kordunu, Banoviny a východného Chorvátska. Ako odpoveď na chorvátsku nezávislosť pod vedením nového chorvátskeho prezidenta Franja Tuđmana Milan Babić, zubár z Kninu, a náčelník Kninskej polície, Milan Martić, založili SAO Krajina, štát vytvorený na oblastiach v Chorvátsku obývanej Srbmi. Začiatkom roka 1991 Chorvátsko nemalo prakticky žiadnu armádu. Jediné, čo predstavovalo brannú moc Chorvátska bola polícia v počte približne 20 000 ľudí. Najsilnejšie zložky polície, stávajúce približne z 3 000 mužov boli rozdelené do 12 bataliónov, pripomínajúcich vojenskú organizáciu. Približne 10 000 mužov bolo rozdelených do 16 bataliónov a 10 čát vyzbrojených ťažšími zbraňami. Plitvické jazerá a ich okolie obývané Srbmi taktiež patrili do SAO Krajina. 28. marca polícia SAO Krajina začala vyzbrojovať civilistov a odstraňovať chorvátske znaky z administratívnych budov v národnom parku Plitvické jazerá. Srbské jednotky, ktoré kontrolovali Plitvické jazerá boli v zložení približne 100 mužov. Oblasť bola len riedko obývaná. Stala sa však strategickým miestom, pretože komunikácie, prechádzajúce cez túto oblasť, spájali oblasti Lika a Banovina, ktoré boli taktiež obývané Srbmi.


Chorvátsko

Context: Obyvateľstvo Podľa sčítania ľudu z roku 2001 v Chorvátsku žije 4 437 460 obyvateľov, z toho je 2 301 560 žien a 2 135 900 mužov. Priemerný vek je 39,3 (muži 37,5, ženy 41,0). Priemerná dĺžka života je 75 rokov, gramotných je 98.5% obyvateľov. Priemerný ročný prírastok obyvateľstva: 0,40 % v roku 1992 (z 0,82 % v r. 1948). Národnostné zloženie vpravo V roku 2001: Chorváti 89,63 % Srbi 4,54 % Bosniaci 0,47 % Taliani 0,44 % Maďari 0,37 % Albánci 0,34 % Slovinci 0,30 % Česi 0,24 % Rusi 0.1 % Náboženské zloženie Rímskokatolícka cirkev 86,83 % Pravoslávna cirkev 4,40 % Moslimovia 1,30 %


Geografia Chorvátska

Context: Územnosprávne rozdelenie Chorvátsko je územno-správne rozdelené do 21 žúp („županija“), vrátane samostatného územia hlavného mesta Záhreb. Každá župa má svoj vlastný snem ( županijska skupština ), ktorý volí vládu župy (župana a max. 12 podžupanov), schvaľuje ročný rozpočet, rozhoduje o majetku župy a podobne. Chorvátske župy Chorvátske župy Chorvátsko sa delí na týchto 20 žúp: Bjelovarsko-bilogorská župa Brodsko-posávska župa Dubrovnícko-neretvianska župa Istrijská župa Karlovecká župa Koprivnicko-križevatská župa Krapinsko-zagorská župa Licko-senjská župa Medzimurská župa Osijecko-baranjská župa Požecko-slavónska župa Prímorsko-gorskokotarská župa Sisacko-moslavinská župa Splitsko-dalmatínska župa Šibenicko-kninská župa Varaždínska župa Viroviticko-podrávska župa Vukovarsko-sriemska župa Zadarská župa Záhrebská župa Hlavné mesto Záhreb Najväčšie mestá Chorvátska ZagrebZáhreb SplitSplit RijekaRijeka OsijekOsijek Poradie Mesto Župa Počet obyv. ZadarZadar PulaPula Slavonski BrodSlavonski Brod VinkovciVinkovci 1 Záhreb Záhreb 688 163 2 Split Splitsko-dalmatínska župa 167 121 3 Rijeka Prímorsko-gorskokotarská župa 128 314 4 Osijek Osijecko-baranjská župa 83 104 5 Zadar Zadarská župa 71 471 6 Pula Istrijská župa 57 460 7 Slavonski Brod Brodsko-posávska župa 53 531 8 Karlovac Karlovecká župa 46 833 9 Varaždin Varaždínska župa 38 839 10 Šibenik Šibenicko-kninská župa 34 302 11 Sisak Sisacko-moslavinská župa 33 332 12 Vinkovci Vukovarsko-sriemska župa 32 032 13 Velika Gorica Záhrebská župa 31 553 14 Dubrovnik Dubrovnícko-neretvianska župa 28 434 15 Bjelovar Bjelovarsko-bilogorská župa 27 024 16 Vukovar Vukovarsko-sriemska župa 26 486 17 Koprivnica Koprivnicko-križevatská župa 23 955 18 Solin Splitsko-dalmatínska župa 20 212 19 Zaprešić Záhrebská župa 19 644 20 Požega Požecko-slavónska župa 19 506


Geografia Chorvátska

Context: Poloha a rozloha Poloha krajiny v Európe Chorvátsko je prímorský štát, nachádzajúci sa na západnom Balkáne, na rozhraní strednej a južnej Európy na severnej a východnej pologuli. Má tvar písmena „C“, obopínajúceho susednú Bosnu a Hercegovinu. Rozprestiera sa v severojužnom smere od nížin Panónskej panvy cez Dináre až po Jadranské more (najväčšia vzdialenosť je 490 km) a v západovýchodnom smere od Istrie po Dunaj (najväčšia vzdialenosť je 464 km). Ku Chorvátsku prináleží aj 1185 ostrovov v Jadranskom mori s celkovou rozlohou Krajinu tvoria historické oblasti Slavónsko vo východnej časti, Centrálne Chorvátsko s hlavným mestom Záhreb, Istria v západnej časti a pobrežná Dalmácia. Štátne hranice Chorvátsko má spoločné hranice so 6 štátmi: na severozápade so Slovinskom, na severovýchode s Maďarskom, na východe so Srbskom a Bosnou a Hercegovinou a na juhovýchode s Čiernou Horou. S Talianskom má krajina námornú hranicu v Jadranskom mori. Celková dĺžka hraníc je , pričom ich veľkú časť tvoria rieky (Mura, Dráva, Una, Sáva, Dunaj a i.) a horské hrebene. Dĺžka pobrežia pevniny je vzhľadom na veľkú členitosť až 1777 km a pobrežie ostrovov dosahuje ďalších 4058 km. ;Hranice : : : : : Rozloha Rozloha Chorvátska predstavuje 54 542 km², čo krajinu radí na 23. miesto v Európe a 123. miesto vo svete. Rozlohou podobná je susedná Bosna a Hercegovina. K celkovej rozlohe krajiny prináleží aj 31 067 km² vôd Jadranského mora a 1185 ostrovov s celkovou rozlohou Z tohto počtu je 718 ostrovov v konvenčnom zmysle, 389 útesov a 78 rifov. Zo 66 obývaných ostrovov je najväčší a zároveň najľudnatejší Krk (405,7 km² a cca 18 000 obyvateľov), nepatrne menší je Cres (405,2 km² a cca 3200 obyv.) a tretí je Brač (394,5 km² a cca 14 000 obyv.). Krajné body Krajné body Chorvátska Bod Názov Poloha Región Mapa Najsevernejší bod Žabnik Sveti Martin na Muri Medzimurská župa Najjužnejší bod Galijula súostrovie Palagruža Splitsko-dalmatínska župa Mys Oštra polostrov Prevlaka Dubrovnícko-neretvianska župa Najvýchodnejší bod Rađevac Ilok Vukovarsko-sriemska župa Najzápadnejší bod Mys Lako Umag Istria Najvyšší bod Sinjal Dinara Šibenicko-kninská župa Najnižší bod Jadranské more Stredozemné more - Mys Oštra je najjužnejší bod pevninskej časti, Galijula je najjužnejší bod územia. Uhlovú vzdialenosť medzi najvýchodnejším a najzápadnejším bodom 5° 57 urazí Slnko pri svojej zdanlivej púti okolo Zeme za 24 minút.


Juhoslovanské kráľovstvo

Context: Dejiny Štát vznikol v októbri 1929 premenovaním Kráľovstva Srbov, Chorvátov a Slovincov, ktoré vzniklo na konci roka 1918 v súvislosti s rozpadom Rakúsko-Uhorska. Na jeho čele stál rod Karađorđevićovcov. K premenovaniu došlo pár mesiacov po tom, ako kráľ v dôsledku národnostných nepokojov zrušil ústavu, rozpustil parlament, vyhlásil diktatúru a zmenil územnosprávne členenie z dovtedajších 32 oblastí na 9 bánovín. Na jeseň 1931 bola prijatá nová ústava, boli znovu vypísané voľby a obnovený parlament, ale postavenie panovníka zostalo silné a boli zakázané národné politické strany. Členenie na bánoviny bolo ponechané. V roku 1934 chorvátsky radikál spáchal atentát na juhoslovanského kráľa Alexandra I. v Marseille. V nasledujúcich rokoch (1934 - 1941) nedospelého nového kráľa Petra II. zastupovala regentská rada. V rokoch 1935 až 1939 stál na čele juhoslovanskej vlády Milan Stojadinović, ktorý sa pokúšal o zblíženie s veľmocami Osi a zaviedol autoritatívnu vládu. Stojadinovićov nástupca Dragiš Cvetković sa dohodol s Chorvátmi a poskytol im v rámci Juhoslávie autonómiu, teda špeciálne postavenie. Prejavilo sa to aj na administratívnom členení: dovtedajšia Sávska bánovina a Prímorská bánovina (a niektoré ďalšie menšie susediace územia obývané prevažne Chorvátmi) boli zlúčené do jednej bánoviny nazvanej Chorvátska bánovina (veľmi približne na území dnešného Chorvátska). Po vypuknutí druhej svetovej vojny sa štát stal obeťou agresie Nemecka a Talianska. 17. apríla Juhoslávia kapitulovala, jej územie bolo rozdelené medzi Nemecko, Taliansko, Maďarsko a Bulharsko, pričom Chorvátsko dostalo formálnu nezávislosť pod kontrolou Nemecka.


Chorvátske kráľovstvo (925 – 1102)

Context: Dejiny kráľovstva  Historický kontext Slovanské kmene sa na územie Chorvátska dostali v 7. storočí, na miestne územie ich ako protiváhu Avarom mal pozvať byzantský cisár Hérakleios. Ako prvé boli prevažne osídlené kraje v severnej Dalmácii, odkiaľ sa postupne chorvátske osídlenie rozšírilo i po okolí. Na novo osídlenom území sa slovanské chorvátske kmene začali miesiť s pôvodným románskym (dalmátskym) obyvateľstvom, postupne prebiehala aj ich christianizácia. V ranom období spadalo územie pod rozličných cudzích vládcov a Chorvátske kniežatstvo nemalo ucelenú územnú podobu. Ako prvý vojvoda Chorvátov býva v historických prameňoch označovaný Trpimír (845864), zakladateľ rodu Trpimírovcov, samotné chorvátske panstvo je však staršie. Mocenský vývoj v Chorvátsku v tomto období bol premenlivý a o vplyv sa snažila ako Byzantská ríša, tak i Franská ríša, či Benátky, z cirkevného hľadiska následne i Pápežský štát. V Slavónii sa rozkladalo kniežatstvo panónskych Chorvátov prezývané aj Sávske kniežatstvo. V 10. storočí na Balkáne povstali nové mocenské prvkyUhorský štát s mocenským centrom v Panónii a Prvá bulharská ríša v juhovýchodnom Podunajsku. Práve Uhri okolo roku 900 obsadili Slavónsko a Bulhari dočasne obsadili Bosnu rozkladajúcu sa východne od vlastných chorvátskych zemí. V roku 910 sa chorvátskym kniežaťom stal Tomislav I., ktorý sa ukázal byť schopným vládcom. Po tom, čo boli Uhri zamestnaní bojmi s Bulharmi obsadil Slavóniu (niekdajšie Sávske kniežatstvo) a proti Bulharom hľadal pomoc u ich klasických nepriateľov, byzantských vládcov. Vznik kráľovstva Súbor:Papa_Ivan_X._Tomislav-dio_pisma26.gif|vľavo|náhľad|List pápeža Jána X., v ktorom tituluje Tomislava I. ako kráľa Chorvátov Súbor:Oton_Ivekovic,_Krunidba_kralja_Tomislava.jpg|vľavo|náhľad|Oton Ivekovic, Korunovácia kráľa Tomislava I. , olej na plátne, Nacionalni muzej moderne umjetnosti, Záhreb Vďaka dobrým vzťahom s pápežom bol Tomislav I. v roku 924 pápežom Jánom X. prehlásený za kráľa Chorvátov a podľa Dukljanskej legendy sa mala v roku 925 na zhromaždení všetkého ľudu ( saboru ) na Duvanjskom poli uskutočniť jeho korunovácia. Tomislavova moc bola uznaná aj Byzantskou ríšou, ktorá mu udelila titul prokonzula a potvrdila jeho zvrchovanosť nad dalmátskymi mestami a ostrovmi. Chorvátska moc v tomto období bola značná, aj keď počty uvádzané Konštantínom Porfyrogenétom sú zrejme prehnané (100 000 pešiakov a 60 000 jazdcov). Chorvátsku ochranu v tomto období prijali aj vládcovia v Červenom Chorvátsku (južná Dalmácia/Hercegovina) a tribút Chorvátom v tomto období platili aj Benátky. Spory o nadvládu nad západným Balkánom vyústili do vojny v roku 927 po tom, čo Tomislav prichýlil srbského princa Zacharija Pribislavljavića z Rašky, ktorý utiekol pred cárom Simeonom. Vo vojne s Bulharmi Chorváti vyhrali a narozdiel od srbských krajín si udržali nezávislosť. Hoci sú presné podmienky mieru neznáme, tak zrejme Chorvátsko získalo aj výhodnú hranicu na juhovýchode. Po Tomislavovej smrti moc krajiny čiastočne upadla a spod vplyvu Chorvátska sa vymanili Neretvania. Po Trpimírovi II. na panovnícky stolec zasadli Krešimír I. a Miroslav, ktorí museli o moc bojovať s prvým historicky doloženým bánom Pribinom, ktorý spravoval Krbavu, Liku a Gacku. Po nástupe maloletého kráľa Miroslava sa Pribina ujal vlády nad krajinou a z túžby po moci Miroslava dokonca zavraždil. Šľachta však Pribinu za kráľa neuznala a Miroslavov brat Michal Krešimír II. bána v boji porazil a zabil. O Krešimírovej vláde sa mnoho nevie, známa je však jeho žena Helena (Jelena), ktorá poskytla viacero donácií cirkvi. Okolo roku 960 sa územie Chorvátskeho kráľovstva rozšírilo o Bosnu. V tomto období sa o južné kraje začali zaujímať aj Uhri, ktorí boli po bitke na rieke Lech prinútení upustiť od svojich nájazdov na západ. Uhri obsadili Sriem i Slavóniu, ktoré boli výrazne vyľudnené, vlastné Chorvátsko v severnej Dalmácii však bolo od ich nájazdov ušetrené. Štefan Držislav a úpadok kráľovstva V roku 970 sa chorvátskym kráľom stal Štefan Držislav, ktorý sa po boku Bazila II. zúčastnil bojov s bulharským cárom Samuilom. Samuil bol mocným a ambicióznym panovníkom a najmä spočiatku mal nad Byzantskou ríšou zasiahnutou vnútornými problémami mocensky navrch. To sa prejavilo i na situácii v Chorvátsku, ktoré bez podpory nedokázalo zabrániť strate Bosny a vyplieneniu bohatých prístavných Zadaru, Kotoru a Dubrovníka Bulharmi. Byzantský cisár sa však chorvátskemu spojencovi za podporu odmenil kráľovskou korunou a Štefan Držislav tak bol v Biograde korunovaný za Kráľa Chorvátska a Dalmácie . V roku 990 získal aj vysoký byzantský titul patrikios a následne aj titul eparchos . Štefan Držislav sa v krajine pokúsil zaviesť model primogenitúry a už za svojho života za spoluvládcu určil svojho syna Svetoslava. Po jeho smrti v roku 995 sa však proti novému usporiadaniu postavili Svetoslavovi bratia Krešimír (neskôr vládol ako Krešimír III.) a Gojslav a v krajine vypukla interná vojna. Situáciu využili Benátky, ktoré Chorvátom najprv prestali platiť tribút, a následne zabrali dalmátske mestá a ostrovy. Svetoslav navyše musel do Benátok poslať svojho syna ako rukojemníka. Do sporov zasiahol aj Samuil, ktorý sa tiež postavil na stranu Svetoslavových bratov, a kráľ tak musel z krajiny utiecť, pravdepodobne do Uhorska. Po porážke Prvej bulharskej ríše (1018) sa do Chorvátka opäť rozšíril byzantský vplyv a krajina bola spojená s cisárskou mocou, hoci požívala väčšiu autonómiu ako ríšske provincie. Chorvátsky kráľ získal čestný titul patricija. Po tom, čo bol z Benátok vyhnaný rod Orseolovcov sa Krešimír III. v roku 1024 pokúsil znovu ovládnuť Dalmáciu, no záujem o ňu mala aj Byzantská ríša, takže Chorvátsko územie nezískalo. Spolu s rodom Orseolovcov sa do Uhorska dostal aj syn kráľa Svetoslava, ktorého uhorský kráľ v roku 1027 dosadil do Slavónskeho kniežatstva (aj Slavónsky banát), a územie voľne priviazal k Uhorsku. Krešimír III. sa pokúsil s Byzanciou rokovať o prinavrátení dalmátskeho územia Chorvátsku, avšak úspech nedosiahol. Po smrti byzantského cisára Romana III. byzantská moc na Balkáne zoslabla a syn Krešimíra III. Štefan I. sa pokúsil Dalmáciu získať násilne. Následné rokovania však nevyšli a Byzancia do Dalmácie poslala loďstvo. Situácia sa upokojila po tom, čo strany v roku 1045 uzavreli kompromisný mier, v ktorom Chorvátsko získalo časť pobrežia s výnimkou Zadaru, ktorý krátko po tom získali Benátky. 11. storočie Súbor:Zaruke_hrvatskog_kralja_Zvonimira_Celestin_Medović.JPG|náhľad|Mato Celestin Medović, Zásnuby kráľa Demetera Zvonimira , olej na plátne, pred rokom 1920, Hrvatski institut za povijest, Záhreb Nezávislosť Chorvátsko opätovne získalo za vlády Petra Krešimíra IV. v druhej polovici 11. storočia. Okolo roku 1060 pod svojou vládou znovu zjednotil Chorvátsko, Dalmáciu i Bosnu. V tomto období sa do dalmátskych miest stále viac a viac dostáva chorvátsky prvok a miestne románske obyvateľstvo sa asimiluje (slavonizuje). Krajina sa vnútorne rozčlenila okrem žúp aj na tri na menšie územné celky - bánoviny v Prímorí, Slavónii a pravdepodobne v Bosne. Ich charakter nie je úplne zrejmý, zrejme však šlo o jednotky podobné údelným kniežatstvám. Novou hrozbou pre krajinu sa v tomto období stávajú sicílski Normani, ktorí dobyli byzantské územia na juhu Talianska, a ktorí útočili aj na chorvátske územia. Normani na istý čas dokonca obsadili pás dalmátskeho pobrežia a časť vnútorného Chorvátska. Záver Krešimírovej vlády je preto nejasný, podľa niektorých názorov vládol spolu so slavónskym bánom Zvonimírom (vládol na území, ktoré pred tým obsadili Uhri, ide o neskoršieho kráľa Demetera Zvonimíra), iné názory za jeho spoluvládcu uvádzajú neistého vojvodu Štefana, snáď synovca Petra Krešimíra IV. Podľa prameňov sa mal v roku 1074 stať chorvátskym kráľom aj normanský gróf Amicus, ktorý dočasne ovládal minimálne časť územia s významnými chorvátskymi centrami. Podľa iných názorov zase v roku 10741075 v krajine vládol Peter Slavac z rodu Kačićov. V roku 1075 boli Normani z Jadranu vyhnaní vďaka Benátčanom a dóža Domenico Silvio sa následne ako dalmátsky vojvoda ujal vlády nad dalmátskymi mestami. V tomto období Chorvátsko znovu prišlo aj o Bosnu, ktorú následne získalo srbské kniežatstvo Zeta. O územie Chorvátska mali v tomto období záujem Uhorsko, i západné panstvá Svätej ríše rímskej. Ulrich I., vládca Istrijského a Kraňského markgrófstva, ktorý dostal od cisára ako léno na úkor Chorvátska časti Istrie a ostrovy Krk, Cres a Osor, kde vznikla dočasná Dalmátska marka. Po Ulrichovej smrti ale územie znovu pripadlo Chorvátsku. V roku 1075 sa na chorvátsky trón za pomoci uhorského kráľa Ladislava I. dostal Demeter Zvonimír, manžel Ladislavovej sestry Heleny, ktorý bol pravdepodobne potomkom bývalého kráľa Svetoslava. Zvonimírova vláda však bola chorvátskou šľachtou spochybňovaná, a aby si Zvonimír udržal moc, požiadal o korunováciu pápeža. Gregor VII., ktorý týmto aktom mohol výšiť prestíž pápežskej mocenskej náuky do Chorvátska vyslal legáta Gebiz(on)a, ktorý Zvonimíra v Soline korunoval, a na znak vazalského postavenia Chorvátska voči Pápežskému štátu mu odovzdal pápežskú korúhvu. Chorvátsko sa tak v boji o investitúru postavilo na stranu pápeža a pápežovi sa aj zaviazalo platiť ročný tribút 200 bezantov (daň svätého Petra). Ako spojenec pápeža Zvonimír následne viedol napr. lokálne spory s istrijským kniežaťom (vitézom) Vecelinom. Spory malo Chorvátsko v tomto období aj s Benátkami, ktoré si robili nároky na dalmátske mestá. V roku 1085 získali Benátky za pomoc byzantskému cisárovi Alexiovi I. proti Normanom zlatú bulu, ktorá im mimo iných výhod pririekla i právo na dalmátske mestá, a Benátky tak získali cenný argument pre boj proti Chorvátom. Záver Zvonimírovej vlády je nejasný a dodnes zostáva predmetom sporov. Po smrti pápeža Gregora VII. začal kráľ pravdepodobne hľadať spojencov v Byzancii, čím si však znepriatelil časť chorvátskej šľachty, a podľa legendy mal byť v roku 1089 na Kninskom poli zavraždený. Dukljanská kronika za príčinu Zvonimírovej vraždy zase pokladá kráľov úmysel zúčastniť sa svätej vojny, s čím nemali jeho vazali súhlasiť pre únavu krajiny po vojnách, táto verzia je však málo pravdepodobná. Podľa splitského historika Tomáša mal byť naopak Zvonimír posledným chorvátskym panovníkom, ktorý zomrel prirodzenou smrťou, a k povstaniu teda nemuselo vôbec dôjsť. Zvonimír zomrel bezdetný (jeho jediný syn Radovan zomrel okolo roku 1083) a v roku 1089 sa tak moci ujal Štefan II. (podľa niektorých názorov vyššie spomínaný vojvoda Štefan), ktorý však vládol len do roku 1091. Spolu s kráľom Štefanom II. vymrel aj rod Trpimírovcov. Vznik personálnej únie Súbor:Pacta_Conventa_(Croatia).jpg|náhľad|Manuskript tzv. pacta conventa, opis údajnej dohody medzi chorvátskymi šľachticmi a uhorským kráľom zo 14. storočia, Maďarské národné múzeum, Budapešť Súbor:Oton_Ivekovic,_Smrt_kralja_Petra_Svacica_u_Gori_Gvozdu_1097_god.jpg|náhľad|Oton Ivekovic, Smrť kráľa Petra Svačića po bitke pri Petrovej gore , olej na plátne, 1894|vľavo Po smrti kráľa Štefana II. sa Helena, vdova po Demeterovi Zvonimírovi, obrátila so žiadosťou o pomoc na svojho brata, uhorského kráľa Ladislava I., ktorý obsadil časť slavónsku časť Chorvátskeho kráľovstva a požiadal pápeža o nárok na celé Chorvátsko. To sa však nepáčilo byzantskému cisárovi Alexiovi I., na ktorého sa obrátila časť dalmátskej šľachty. Alexios I. preto na Uhrov poštval nomádskych Kumánov, ktorí pred tým lúpili v Bulharsku. Ladislavovu prípadnú vládu v Chorvátsku zrejme pre zásah Alexia I. neposvätil ani pápež Urban II. a Uhorsku preto pripadla iba Slavónia, v ktorej Ladislav ponechal svojho brata Álmoša. Álmoša za svojho vládcu uznala iba časť šľachty a ďalšia časť zvolila za kráľa Petra Svačića. Okrem nich sa vlády v dalmácii pod taktovkou Byzancie ujal syn Normana Amica - Guifred. V roku 1095 zomrel uhorský kráľ Ladislav a Petrovi Svačićovi sa podarilo od Uhorska opätovne získať Slavóniu. Ladislavov nástupca Koloman však o Chorvátsko hodlal bojovať a po tom, čo si zaistil dobré vzťahy s pápežom i Normanmi v roku 1097 vtrhol do Chorvátska, a v bitke pri Petrovej gore (Bitka pri Gvozde) Chorvátov porazil a Petra Svačića zabil. Uhorské vojská následne obsadili hlavné sídelné mesto Knin i korunovačné mesto Biograd. Krátko po tom sa však Uhri pre konflikt s Kyjevskou Rusou a Kumánmi stiahli do Uhorska. V roku 1102 sa Koloman do Chorvátska vrátil znovu a pripojil Chorvátsko k Uhorsku na ďalších 700 rokov. Byzantská ríša viazaná organizovaním križiackej výpravy a bojmi na východe nemala ako zareagovať. Presné udalosti pripojenia sú predmetom sporov. Podľa legendy mala byť Kolomanova vláda dohodou ( pacta conventa , dohodnuté zmluvy) uznaná predstaviteľmi dvanástich chorvátskych rodov (či kmeňov) a výmenou za to im mali byť potvrdené všetky dovtedajšie privilégiá. V neskoršom období bola dohoda vykladaná ako zmluva chorvátskeho národa a uhorského panovníka, podľa ktorej Chorvátsko de iure nikdy nestratilo nezávislosť. Teória pacty conventy však býva historikmi často spochybňovaná, pretože nie je jednoznačne dokázaná (zachoval sa len údajný opis zo 14. storočia). Najmä v 19. storočí sa objavili aj úvahy o anexii kráľovstva a nie o vzniku personálnej únie na základe dohody.


Vojna v Slovinsku

Context:
23. decembra 1990 sa v Slovinsku konalo referendum o nezávislosti. Referenda sa zúčastnilo 93% obyvateľov a až 95% sa vyjadrilo za nezávislosť. V apríli 1991 bolo jasné, že slovinský návrh na premenu Juhoslávie na konfederáciu nebude prijatý. 9. mája 1991 informoval slovinský parlament, že slovinská nezávislosť bude vyhlásená v súlade s výsledkami referenda najneskôr do 26. júna 1991.
Od mája 1991 boli pod vedením Lojze Peterleho zriaďované pracovné skupiny, ktoré prijali balíky opatrení potrebných na vyhlásenie nezávislosti. Už v apríli 1991 bola vytvorená taktika vedenia obrannej vojny - Slovinci mali obkľúčiť jednotky a kasárne Juhoslovanskej ľudovej armády v Slovinsku, zabrániť cestnými blokádami postupu JĽA z Chorvátska a aktívne bojovať tam, kde by mala slovinská Teritoriálna obrana vojenskú výhodu.
V Slovinsku boli umiestnené silné zložky JĽA. 8. marca 1991 slovinský parlament rozhodol, že brancov bude posielať len do jednotiek TO a polície. Začiatkom mája 1991 zvýšila JLA, na čele ktorej stáli v tej dobe dvaja Srbi, osem Chorvátov, dvaja Slovinci, dvaja Macedónci a jeden moslim, bojovú pohotovosť jednotiek v Slovinsku, Chorvátsku a Bosne. Mobilizovala juhoslovanských záložných vojakov v zámienke účasti na cvičení "Zákopo". Cvičenie simulovalo napadnutie SFRJ zo strany Talianska a Rakúska.


Slovinsko

Context: Demografia S počtom obyvateľov 101 na kilometer štvorcový sa Slovinsko zaraďuje medzi európske krajiny s nízkou hustotou obyvateľstva (v porovnaní so 402 obyvateľmi na km2 v Holandsku alebo 195 obyvateľmi na km2 v prípade Talianska). Štatistický región Vnútornokraňsko-krasový región má najnižšiu hustotu obyvateľstva, zatiaľ čo štatistický región Strednoslovinsko má najvyššiu. Slovinsko patrí medzi európske krajiny s najvýraznejším starnutím populácie, ktoré možno pripísať nízkej pôrodnosti a zvyšujúcej sa strednej dĺžke života. Takmer všetci slovinskí obyvatelia starší ako 64 rokov sú na dôchodku bez výrazného rozdielu medzi pohlaviami. Skupina v produktívnom veku sa napriek prisťahovalectvu zmenšuje. Návrh na zvýšenie veku odchodu do dôchodku zo súčasných 57 rokov pre ženy a 58 rokov pre mužov bol v referende v roku 2011 zamietnutý. Okrem toho je stále výrazný rozdiel medzi pohlaviami, pokiaľ ide o očakávanú dĺžku života. Celková miera pôrodnosti sa v roku 2014 odhadovala na 1,33 narodených detí/žien, čo je nižšia miera ako miera reprodukcie na úrovni 2,1. Väčšina detí sa rodí slobodným ženám (v roku 2016 bolo 58,6% všetkých narodených detí nemanželských). V roku 2018 bola priemerná dĺžka života 81,1 roka (muži 78,2 roka a ženy 84 rokov). V roku 2009 bola miera samovrážd v Slovinsku 22 ku 100 000 osôb ročne, čo z tohto hľadiska Slovinsko zaraďuje medzi najvyššie hodnotené európske krajiny. Od roku 2000 do roku 2010 sa však počet samovrážd znížila asi o 30%. Rozdiely medzi regiónmi a pohlaviami sú výrazné. Súbor:Population density in Slovenia.png|náhľad|300x300bod|Hustota obyvateľstva v Slovinsku podľa občín. Viditeľné sú štyri hlavné mestské oblasti: Ľubľana a Kranj (v strede), Maribor (severovýchod) a Slovinská Istria (juhozápad). Urbanizácia Podľa definície žije 65% až 79% ľudí v širších mestských oblastiach. Podľa definície OECD pre vidiecke oblasti nie je žiadny zo slovinských štatistických regiónov väčšinou urbanizovaný, čo znamená, že 15% alebo menej obyvateľstva žije vo vidieckych komunitách. Podľa tejto definície sú štatistické regióny klasifikované: väčšinou vidiecke regióny: Pomurský región, Podrávsky región, Korutánsky región, Sávsky región, Dolnoposávsky región, Vnútornokraňsko-krasový región, Gorický región, Juhovýchodné Slovinsko mierne vidiecke regióny: Zasávsky región, Hornokraňský región, Pobrežno-krasový región, Strednoslovinský región. Súbor:View of Celje (28189851435).jpg|náhľad|229x229bod|Celje Jediné veľké mesto je hlavné mesto Ľubľana. Medzi ďalšie (stredné) mestá patria Maribor, Celje a Kranj. Celkovo je v Slovinsku jedenásť mestských oblastí. Súbor:Liubliana 10.jpg|vľavo|náhľad|227x227bod|Ľubľana Súbor:Maribor Lent.jpg|vľavo|náhľad|210x210pixelů|Maribor Najväčšie mestá v Slovinsku (1. január 2019) Por. Názov Štatistický región Pop. 1. Ľubľana Strednoslovinský región 284 355 2. Maribor Podrávsky región 95 767 3. Celje Sávsky región 37 875 4. Kranj Hornokraňský región 37 463 5. Koper Pobrežno-krasový región 25 611 6. Velenje Sávsky región 25 327 7. Novo mesto Juhovýchodné Slovinsko 23 719 8. Ptuj Podrávsky región 17 858 9. Kamnik Strednoslovinský región 13 742 10. Trbovlje Zasávsky región 13 718 Jazyky Úradným jazykom v Slovinsku je slovinčina, ktorá je členom juhoslovanskej jazykovej skupiny. V roku 2002 bola slovinčina podľa sčítania ľudu rodným jazykom približne 88% slovinskej populácie, pričom viac ako 92% slovinskej populácie ňou hovorilo v domácnostiach. Táto štatistika zaraďuje Slovinsko medzi najhomogénnejšie krajiny v EÚ, pokiaľ ide o podiel osôb hovoriacich prevažujúcim materinským jazykom. Slovinčina je dialektmi veľmi rozmanitý slovanský jazyk s rôznymi stupňami vzájomnej zrozumiteľnosti. Počty dialektov sa pohybujú od menej ako siedmich dialektov, často považovaných za skupiny dialektov alebo dialekty, ktoré sa ďalej delia na 50 dialektov. Iné zdroje charakterizujú počet dialektov deväť alebo osem. Maďarčina a taliančina, ktorými hovoria príslušné menšiny, majú štatút úradných jazykov v etnicky zmiešaných regiónoch pozdĺž maďarských a talianskych hraníc. Dokonca aj pasy sú vydané v týchto oblastiach dvojjazyčné. V roku 2002 okolo 0,2% slovinskej populácie hovorilo taliansky a približne 0,4% hovorilo maďarsky ako svojim rodným jazykom. Maďarčina je spolu so slovinčinou oficiálnym jazykom v 30 obciach v 5 občinách (z ktorých 3 sú oficiálne dvojjazyčné). Taliančina je spolu so slovinčinou oficiálnym jazykom v 25 obciach a 4 občinách (všetky z nich sú dvojjazyčné). Rómčina, ktorou v rodnom jazyku v roku 2002 hovorilo 0,2% ľudí, je v Slovinsku zákonom chráneným jazykom. Ľudia, ktorí hovoria rómskym jazykom, patria predovšetkým do geograficky rozptýlenej a marginalizovanej rómskej komunity. Nemčina, ktorá bola pred druhou svetovou vojnou najväčším jazykom menšín v Slovinsku (okolo 4% obyvateľstva v roku 1921), je v súčasnosti rodným jazykom len okolo 0,08% obyvateľstva, z ktorých väčšina má viac ako 60 rokov. Značný počet ľudí v Slovinsku hovorí ako svojim rodným jazykom variantami srbochorvátčiny (srbčinou, chorvátčinou, bosniančinou alebo čiernohorčinou). Väčšinou ide o prisťahovalcov, ktorí sa presťahovali do Slovinska z iných bývalých republík Juhoslávie od šesťdesiatych rokov do konca osemdesiatych rokov a ich potomkov. V roku 2002 používalo 0,4% slovinskej populácie ako rodený jazyk albánčinu a 0,2% rodený jazyk macedónčinu. Čeština, štvrtý najväčší menšinový jazyk v Slovinsku pred druhou svetovou vojnou (po nemeckom, maďarskom a srbochorvátskom jazyku), je teraz rodným jazykom niekoľkých stoviek obyvateľov Slovinska. Pokiaľ ide o znalosť cudzích jazykov, Slovinsko patrí medzi najlepšie európske krajiny. Najviac vyučovanými cudzími jazykmi sú angličtina, nemčina, taliančina, francúzština a španielčina. V roku 2007 hovorilo aspoň jedným cudzím jazykom 92% obyvateľstva vo veku od 25 do 64 rokov a okolo 71,8% hovorilo najmenej dvoma cudzími jazykmi, čo bolo najvyššie percento v Európskej únii. Podľa prieskumu Eurobarometer mohla väčšina Slovincov od roku 2005 hovoriť po chorvátsky (61%) a po anglicky (56%). Podľa tohto prieskumu hovorilo 42% Slovincov nemecky, čo bolo jedno z najvyšších percent mimo nemecky hovoriacich krajín. Taliansky sa často hovorí na slovinskom pobreží a v niektorých ďalších oblastiach Prímoria. Asi 15% Slovincov hovorí po taliansky, čo je (podľa prieskumu Eurobarometer) tretie s najvyššou percentuálnou hodnotou hovorení taliančiny v Európskej únii po Taliansku a Malte. Prisťahovalectvo V roku 2015 sa asi 12% (237 616 osôb) obyvateľov Slovinska narodilo v zahraničí. Približne 86% populácie narodenej v zahraničí pochádza z iných krajín bývalého štátu Juhoslávia ako (v zostupnom poradí) z Bosny a Hercegoviny, po ktorej nasledujú prisťahovalci z Chorvátska, Srbska, Severného Macedónska a Kosova. Na začiatku roku 2017 žilo v krajine asi 114 438 ľudí s cudziny, ktoré tvoria 5,5% z celkovej populácie. Z týchto cudzincov malo 76% občianstvo iných krajín bývalého štátu Juhoslávia (okrem Chorvátska). 16,4% malo občianstvo EÚ a 7,6% malo občianstvo iných krajín. Podľa sčítania obyvateľov z roku 2002 sú hlavnými etnickými skupinami Slovinska Slovinci (83%), avšak ich podiel na celkovej populácii sa neustále znižuje vzhľadom na ich relatívne nízku mieru plodnosti. Najmenej 13% (v roku 2002) populácie boli prisťahovalci z iných častí bývalej Juhoslávie a ich potomkovia. Usadili sa najmä v mestách a prímestských oblastiach. Relatívne malé, ale chránené Ústavou Slovinska, sú maďarská a talianska etnická menšina. Osobitné postavenie zastáva autochtónna a geograficky rozptýlená rómska etnická komunita. Počet ľudí emigrujúcich do Slovinska od roku 1995 neustále rástol a v posledných rokoch sa zvyšuje ešte rýchlejšie. Po vstupe Slovinska do EÚ v roku 2004 sa ročný počet prisťahovalcov od roku 2006 zdvojnásobil a od roku 2009 sa opäť zvýšil o polovicu. V roku 2007 malo Slovinsko jednu z najrýchlejšie rastúcich čistých mier migrácie v Európskej únii. Náboženstvo Najviac obyvateľov sa hlási k rímskokatolíckej cirkvi. Pôsobí tu aj evanjelická cirkev augsburského vyznania, pravoslávna cirkev a žijú tu i moslimovia a neveriaci.


Referendum v Slovinsku v roku 2015

Context: Introduction Výsledky podľa volebných obvodov (podiel hlasov proti v percentách). 20. decembra 2015 sa v Slovinsku konalo referendum o legalizácii manželstiev osôb rovnakého pohlavia . Zákon, uznávajúci rovnakopohlavné manželstvá bol v referende zamietnutý, keďže väčšina zúčastnených (63,51%) hlasovala proti zákonu. Zároveň volebná účasť v referende dosiahla viac ako 36 percent - hlasovania sa zúčastnilo vyše 623-tisíc ľudí (36,38%), pričom ich muselo byť aspoň 343 104 (20 percent) z celkového počtu oprávnených voličov asi 1,714 milióna - čo je podmienka záväznosti referenda v Slovinsku. V roku 2012 sa v Slovinsku konalo podobné referendum, v ktorom 54,55 percenta voličov pri volebnej účasti 30,31 percenta zamietlo rozšírenie práv registrovaných partnerstiev osôb rovnakého pohlavia.


Slovinci

Context: Náboženstvo Sú prevažne rímskokatolíci. V období reformácie sa medzi nimi rozšírilo aj luteránstvo, ale v následnom období rekatolizácie sa väčšina Slovincov vrátila späť k rímskokatolíckej cirkvi.


Slovinsko

Context: Geografia Topografická mapa Slovinska Slovinsko sa nachádza v strednej a juhovýchodnej Európe, dotýka sa Álp a hraničí so Stredozemím. Najvyšší vrchol Slovinska je Triglav (2 864 m.n.m.); priemerná výška krajiny je 557 m.n.m. V Slovinsku sa stretávajú štyri hlavné európske geografické oblasti: Alpy, Dináre, Panónska nížina a Stredozemné more. Hoci je pobrežie Jadranského mora blízko Stredozemného mora, väčšina Slovinska sa nachádza v povodí Čierneho mora. Alpy - vrátane Júlskych Álp, Kamniksko-Savinjaských Álp a reťazca Karavanka, ako aj masív Pohorje - dominujú severnému Slovinsku pozdĺž jeho dlhej hranice s Rakúskom. Pobrežie Slovinska na Jadrane sa rozprestiera od Talianska po Chorvátsko približne 47 km.Súbor:Triglav.jpg|náhľad|234x234bod|Vrch TriglavVýraz „krasová topografia“ sa vzťahuje na juhozápadnú slovinskú krasovú planinu, vápencovú oblasť podzemných riek, roklín a jaskýň, medzi Ľubľanou a Stredomorím. Na panónskej nížine na východe a severovýchode, smerom k chorvátskym a maďarským hraniciam je krajina v podstate rovinatá. Väčšina slovinského terénu je však kopcovitá alebo hornatá, s približne 90% povrchu, ktorý je 200 m.n.m. Viac ako polovica krajiny (11 823 km2) je pokrytá lesmi. Vďaka tomu je Slovinsko po Fínsku a Švédsku treťou najzalesnenejšou krajinou v Európe. Oblasti pokrývajú prevažne bukové, jedľové a bukovo-dubové lesy a majú pomerne vysokú výrobnú kapacitu. Stále sa tu nachádzajú zvyšky pralesov, najväčšie v oblasti Kočevje. Lúky a pastviny pokrývajú 5 593 km2 a polia a záhrady 954 km2. Existuje 363 km2 sadov a 216 km2 viníc. Geológia Slovinsko sa nachádza v pomerne aktívnej seizmickej zóne kvôli svojej polohe na malej Apulskej platni, ktorá je stlačená medzi eurázijskou platňou na severe a africkou platňou na juhu a otáča sa proti smeru hodinových ručičiek. Krajina je teda na križovatke troch dôležitých geotektonických jednotiek: Alpy na severe, Dináre na juhu a Panónska nížina na východe. Vedci dokázali v minulosti identifikovať 60 ničivých zemetrasení. Mnoho častí Slovinska má uhličitanovú pôdu a rozvinul sa rozsiahly podzemný systém. Podnebie Typy podnebia v Slovinsku v rokoch 1970 až 2000. Súbor:Triglav National Park (7892861178).jpg|náhľad|217x217bod|Cez národný park Triglav preteká rieka Soča Slovinsko sa nachádza v miernych zemepisných šírkach. Podnebie ovplyvňuje aj rôznorodosť reliéfu a vplyv Álp a Jadranského mora. Na severovýchode prevláda kontinentálny typ podnebia s najväčším rozdielom medzi zimnou a letnou teplotou. Na územiach pobrežia je Stredozemné podnebie. Vplyv mora na mieru teploty je viditeľný aj v údolí Soča, zatiaľ čo vo vysokohorských oblastiach je prítomné silné alpské podnebie. Medzi týmito tromi klimatickými systémami existuje vo väčšine krajiny silná interakcia. Zrážky, ktoré často pochádzajú z Janovského zálivu, sa v krajine líšia. V niektorých západných oblastiach je viac ako 3 500 mm zrážok a v Prekmurie klesá na 800 mm zrážok. Cez zimu je sneh pomerne častý a rekordná snehová vrstva v Ľubľane bola zaznamenaná v roku 1952 pri 146 cm snehu. V porovnaní so západnou Európou nie je Slovinsko príliš veterné, pretože leží v úpätí Álp. Priemerné rýchlosti vetra sú nižšie ako na pláňach okolitých krajín. Kvôli členitému terénu sú prítomné miestne vertikálne vetry s dennými obdobiami. Okrem toho existujú tri vetry osobitného územného významu: bora, jugo a foehn. Jugo a bora sú charakteristické pre Prímorie. Zatiaľ čo jugo je vlhký a teplý, bora je zvyčajne chladná a nárazovitá. Foehn je typický pre alpské regióny na severe Slovinska. V Slovinsku sa zvyčajne vyskytuje severovýchodný vietor, juhovýchodný vietor a severný vietor. Vodstvo Súbor:Lake Bohinj (9452094709).jpg|náhľad|Bohinjsko jazero, najväčšie slovinské jazero, jeden z dvoch prameňov rieky Sávy Územie Slovinska (16 423 km2, t.j. 81%) patrí do povodia Čierneho mora a menšia časť (3 850 km2, t.j. 19%) patrí do povodia Jadranského mora. Tieto dve časti sa delia na menšie jednotky, pokiaľ ide o ich centrálne rieky, povodie rieky Mura, povodie Drávy, povodie Sávy s povodím Kopy a povodie jadranských riek. V porovnaní s ostatnými rozvinutými krajinami sa kvalita vody v Slovinsku považuje za jednu z najvyšších v Európe. Jedným z dôvodov je nepochybne to, že väčšina riek vzniká na hornatom území Slovinska. To však neznamená, že Slovinsko nemá problémy s kvalitou povrchových a podzemných vôd, najmä v oblastiach s intenzívnym poľnohospodárstvom. Biodiverzita Súbor:P anguinus2.jpg|náhľad|Jaskyniara vodného je možné nájsť v jaskyni Postojna a ďalších jaskyniach v krajine. Slovinsko podpísalo 13. júna 1992 Dohovor o biologickej diverzite a 9. júla 1996 sa stalo zmluvnou stranou dohovoru. Následne vypracovala národnú stratégiu a akčný plán pre biodiverzitu, ktorá bola prijatá dohovorom 30. mája 2002. Slovinsko sa vyznačuje výnimočne širokou škálou biotopov v dôsledku kontaktu geologických jednotiek a biogeografických regiónov a v dôsledku ľudských vplyvov. Približne 12,5% územia je chránených s 35,5% v ekologickej sieti Natura 2000. Napriek tomu z dôvodu znečistenia a zhoršovania životného prostredia diverzita klesá. Živočíšstvo Biologická diverzita krajiny je vysoká, pričom 1% svetových organizmov sa nachádza na 0,004% zemského povrchu. Existuje 75 druhov cicavcov, medzi ktoré patria svišť, kozorožec alpský a kamzík. Existuje tu mnoho jeleňov, srncov, kancov a zajacov. Plch sivý sa často vyskytuje v slovinských bukových lesoch. Chytanie týchto zvierat je dlhá tradícia a je súčasťou slovinskej národnej identity. Včela Medzi dôležité mäsožravce patrí rys ostrovid, európske mačky divé, líšky (najmä líška hrdzavá) a šakal európsky. Nachádzajú sa tu ježkovia, bodliaky a hady, ako sú zmije a užovka obojková. Podľa posledných odhadov má Slovinsko cca. 40-60 vlkov a asi 450 medveďov hnedých. V Slovinsku sa vyskytuje mimoriadne rozmanitý počet jaskýň s niekoľkými desiatkami endemických druhov. Medzi jaskynnými stavovcami je jediný známy jaskyniar vodný, ktorý žije v krase, Dolnom Kraňsku a Bielom Kraňsku. Jediným regulárnym druhom veľrýb, ktorý sa vyskytuje v severnom Jadranskom mori, je delfín skákavý ( Tursiops truncatus ). Žije tu široká škála vtákov, ako je napríklad sova obyčajná, myšiarka ušatá, výr, jastraba a hadiar krátkoprstý. Zaznamenali sa aj iné dravé vtáky, ako aj rastúci počet havranov a vrán a migrujúcich do Ľubľany a Mariboru, kde sa usadia. Medzi ďalšie vtáky patrí tesár čierny a žlna zelená a bocian biely, ktoré hniezdia hlavne v Prekmurie. Súbor:Lipica horses (7198987762).jpg|náhľad|Moderné pasenie lipicánov V Slovinsku existuje 13 domácich zvierat z ôsmich druhov (sliepky, ošípané, psy, kone, ovce, kozy, včely a hovädzí dobytok). Medzi nimi sú krašský ovčiak, kranská včela a lipicánsky kôň. Salmo marmoratus sú pôvodné slovinské ryby. Slovinsko je tiež domovom sumca západného. Huby Zo Slovinska bolo zaznamenaných viac ako 2 400 druhov húb a keďže toto číslo nezahŕňa huby tvoriace lišajníky, celkový počet už známych slovinských húb je nepochybne oveľa vyšší. Ostáva ešte objaviť mnoho ďalších. Rastlinstvo Slovinsko je treťou najlesnatejšou krajinou v Európe a 58,3% územia pokrývajú lesy. Lesy sú dôležitým prírodným zdrojom a ťažba dreva je obmedzená na minimum. Vo vnútrozemí krajiny sú typické stredoeurópske lesy, prevažne dubové a bukové. V horách sa vyskytujú smreky, jedle a borovice. Borovice rastú na náhornej plošine Kras, aj keď iba jedna tretina tejto oblasti je pokrytá borovicovým lesom. Lipa, bežná v slovinských lesoch, je národným symbolom. Slovinsko má na svojom území veľa rastlín z etnobotanicky užitočných skupín. Z 59 známych druhov etnobotanického významu sú niektoré druhy ako prilbica modrá, konopa siatá a tis obyčajný obmedzené podľa Úradného vestníka Slovinskej republiky.


Vojna v Slovinsku

Context: Predohra k vojne 23. decembra 1990 sa v Slovinsku konalo referendum o nezávislosti. Referenda sa zúčastnilo 93% obyvateľov a až 95% sa vyjadrilo za nezávislosť. V apríli 1991 bolo jasné, že slovinský návrh na premenu Juhoslávie na konfederáciu nebude prijatý. 9. mája 1991 informoval slovinský parlament, že slovinská nezávislosť bude vyhlásená v súlade s výsledkami referenda najneskôr do 26. júna 1991. Od mája 1991 boli pod vedením Lojze Peterleho zriaďované pracovné skupiny, ktoré prijali balíky opatrení potrebných na vyhlásenie nezávislosti. Už v apríli 1991 bola vytvorená taktika vedenia obrannej vojny - Slovinci mali obkľúčiť jednotky a kasárne Juhoslovanskej ľudovej armády v Slovinsku, zabrániť cestnými blokádami postupu JĽA z Chorvátska a aktívne bojovať tam, kde by mala slovinská Teritoriálna obrana vojenskú výhodu. V Slovinsku boli umiestnené silné zložky JĽA. 8. marca 1991 slovinský parlament rozhodol, že brancov bude posielať len do jednotiek TO a polície. Začiatkom mája 1991 zvýšila JLA, na čele ktorej stáli v tej dobe dvaja Srbi, osem Chorvátov, dvaja Slovinci, dvaja Macedónci a jeden moslim, bojovú pohotovosť jednotiek v Slovinsku, Chorvátsku a Bosne. Mobilizovala juhoslovanských záložných vojakov v zámienke účasti na cvičení "Zákopo". Cvičenie simulovalo napadnutie SFRJ zo strany Talianska a Rakúska.


Referendum v Slovinsku v roku 2015

Context: Pozadie Slovinskí poslanci schválili 3. marca 2015 v parlamente zákon, ktorý zmenil definíciu manželstva zo zväzku muža a ženy na zväzok dvoch osôb . Oponenti zákona následne zozbierali dostatočný počet podpisov (v Slovinsku je potrebných na vypísanie referenda o schválenom zákone 40-tisíc podpisov, po zozbieraní vyše 48-tisíc sa oponenti zákona obrátili na parlament) na vypísanie referenda, ktorého úspešnosť znamená automatické zamietnutie zákona prijatého parlamentom. Následne 26. marca schválil slovinský parlament zablokovanie referenda na základe jeho protiústavnosti, keďže slovinská ústava neumožňuje ľudové hlasovanie o zákonoch, ktoré sa dotýkajú ľudských práv a základných slobôd. Zástanci referenda napadli rozhodnutie na Ústavnom súde, ktorý sa 22. októbra 2015 uzniesol, že parlament nemá právomoc vyhlásiť referendum za protiústavné. Referendum bolo následne parlamentom vypísané na 20. decembra 2015. Proti zákonu sa postavila katolícka cirkev aj pápež František. Množstvo politikov z EÚ, vrátane slovinskej eurokomisárky Violety Bulcovej, volalo po hlasovaní za zákon.


Vojna v Slovinsku

Context: Vyhlásenie nezávislosti 25. júna 1991 vyhlásili Chorvátsko a Slovinsko nezávislosť. Chorvátsko zatiaľ len formálne. Nezávislosť Slovinska bola verejne vyhlásené 26. júna večer na Ľubľanskom Námestí republiky. V Slovinsku začala okamžitá realizácia nezávislosti. Jednotky TO mali celkom 16 000 príslušníkov, polícia mala 10 000 príslušníkov. Okamžite boli zriadené hraničné kontroly na slovinsko-chorvátskej hranici. V noci na 25. júna vydala zväzová vláda pohraničným jednotkám rozkaz zvýšiť bojovú pohotovosť na hraniciach s Rakúskom, Maďarskom a Talianskom. Chorvátsko sľúbilo predsedovi Prezídia SFRJ Markovičovi, že nebude brániť intervencii v Slovinsku.


Slovinsko

Context: Politika Budova vlády a kancelária prezidenta v Ľubľane Súbor:Borut Pahor 2010-10-08.jpg|náhľad|264x264bod|Prezident Borut Pahor Slovinsko je parlamentnou demokratickou republikou s viacstranným systémom. Hlavou štátu je prezident, ktorý je volený ľudovým hlasovaním a má dôležitú integračnú úlohu. Prezident je volený na päť rokov a najviac na dve po sebe nasledujúce funkčné obdobia. Má prevažne reprezentatívnu úlohu a je hlavným veliteľom slovinských ozbrojených síl. Výkonným a správnym orgánom v Slovinsku je vláda Slovinska ( Vlada Republike Slovenije ), ktorej lídrom je predseda vlády a rada ministrov alebo vláda, ktorých volí Národné zhromaždenie ( Državni zbor Republike Slovenije ). Zákonodarnú moc má dvojkomorový parlament Slovinska, ktorý sa vyznačuje asymetrickou dualitou. Prevažná časť moci je sústredená v Národnom zhromaždení, ktoré pozostáva z deväťdesiatich členov. Z toho 88 je volených všetkými občanmi v systéme pomerného zastúpenia, zatiaľ čo dvaja sú volení registrovanými členmi autochtónnej maďarskej a talianskej menšiny. Voľby sa konajú každé štyri roky. Národná rada ( Državni svet Republike Slovenije ), ktorá sa skladá zo štyridsiatich členov vymenovaných za zastupovanie sociálnych, ekonomických, profesionálnych a miestnych záujmových skupín, má obmedzenú poradenskú a kontrolnú právomoc. Obdobie rokov 1992 až 2004 bolo poznačené vládou liberálnej demokracie Slovinska, ktorá bola zodpovedná za postupný prechod z Titoistického hospodárstva na kapitalistické trhové hospodárstvo. Neskôr pritiahlo veľa kritiky neoliberálnych ekonómov, ktorí požadovali menej postupný prístup. Prezident strany Janez Drnovšek, ktorý pôsobil ako predseda vlády v rokoch 1992 až 2002, bol spolu s prezidentom Milanom Kučanom (ktorý pôsobil v rokoch 1990 až 2002) jedným z najvplyvnejších slovinských politikov 90. rokov. Obdobie rokov 2005 až 2008 sa po vstupe do EÚ vyznačovalo nadmerným nadšením. Počas prvého funkčného obdobia vlády Janeza Janša prvýkrát po nezávislosti slovinské banky zistili, že pomer pôžičiek vymkol spod kontroly. Došlo k nadmerným pôžičkám od zahraničných bánk a potom k nadmernému úverovaniu zákazníkov vrátane miestnych obchodných magnátov. Po začatí finančnej krízy v rokoch 2007 až 2010 a európskej krízy štátneho dlhu musela ľavicová koalícia, ktorá nahradila Janšovu vládu vo voľbách v roku 2008, čeliť dôsledkom nadmerného požičiavania v rokoch 2005 až 2008. Pokusy o uskutočnenie reforiem, ktoré by pomohli hospodárskemu oživeniu, sa stretli s protestujúcimi študentmi, ktorých viedol študent, ktorý sa neskôr stal členom SDS Janeza Janša, a odbormi. Navrhované reformy boli odložené v referende. Ľavicová vláda bola bez hlasovania vylúčená. Janez Janša pripísal rozmach výdavkov a nadmerných pôžičiek obdobiu ľavicovej vlády; navrhol tvrdé úsporné reformy, ktoré predtým odložil. Niektorí ekonómovia vo všeobecnosti odhadujú, že ľavicové a pravicové strany sa pripisujú nadmernému požičiavaniu a prevzatiu manažérov; dôvodom bolo to, že každá strana sa snažila založiť ekonomickú elitu, ktorá bude podporovať politické sily. Súdnictvo Súdne právomoci v Slovinsku vykonávajú sudcovia, ktorých volí národné zhromaždenie. Súdnu moc v Slovinsku vykonávajú súdy so všeobecnou zodpovednosťou a špecializované súdy, ktoré sa zaoberajú záležitosťami týkajúcimi sa konkrétnych právnych oblastí. Štátny prokurátor je nezávislý štátny orgán zodpovedný za stíhanie prípadov podozrivých zo spáchania trestných činov. Ústavný súd, zložený z deviatich sudcov zvolených na deväťročné funkčné obdobie, rozhoduje o súlade zákonov s ústavou; všetky zákony a nariadenia musia tiež byť v súlade so všeobecnými zásadami medzinárodného práva a ratifikovanými medzinárodnými dohodami. Administratívne členenia a tradičné regióny Samosprávy Súbor:Borders of the Historical Habsburgian Lands in the Republic of Slovenia.png|náhľad|239x239bod|Tradičné regióny Slovinska - 1.) Slovinské prímorie, 2.a) Horné Kraňsko, 2.b) Vnútorné Kraňsko, 2.c) Dolné Kraňsko, 3.) Korutánsko, 4.) Dolné Štajersko, 5.) Prekmurie Slovinsko je oficiálne rozdelené na 212 občín (z ktorých jedenásť má štatút mestských samospráv). Občiny sú jediné orgány miestnej samosprávy v Slovinsku. Na čele každej občiny je starosta ( župan ), ktorý je volený každé štyri roky ľudovým hlasovaním, a mestská rada ( občinski svet ). Vo väčšine občín je obecná rada volená prostredníctvom systému pomerného zastúpenia; len niekoľko menších občín používa väčšinový volebný systém. V mestských samosprávach sa občinské rady nazývajú mestské rady. Každá občina má tiež lídra mestskej správy ( načelnik občinske uprave ) menovaného starostom, ktorý je zodpovedný za fungovanie miestnej správy. Štatistické regióny: 1. Gorizia, 2. Horné Kraňsko, 3. Korutánsko, 4. Dráva, 5. Mura, 6. Stredné Slovinsko, 7. Centrálna Sáva, 8. Savinja, 9. Pobrežie, 10. Vnútorné Kraňsko, 11. Juhovýchodné Slovinsko, 12. Dolná Sáva Správne obvody Medzi občinami a Slovinskou republikou neexistuje žiadna oficiálna sprostredkovateľská jednotka. 62 správnych obvodov, ktoré sa oficiálne nazývajú „administratívne jednotky“ ( upravne enote ), sú iba podskupinami štátnej správy a sú pomenované podľa ich príslušných sídiel. Na jeho čele je vedúci oddelenia ( načelnik upravne enote ), ktorého menuje minister verejnej správy. Tradičné regióny a identity Tradičné regióny boli založené na bývalých habsburských korunných krajinách, medzi ktoré patrili Kraňsko, Korutánsko, Štajersko a Prímorie. Hlavné mesto Ľubľana bolo historicky administratívnym centrom Kraňska a patrilo do Vnútorného Kraňska, s výnimkou okresu Šentvid, ktorý sa nachádzal v Hornom Kraňsku a tiež v čase, keď bola hranica medzi nemeckým anektovaným územím a talianskou provinciou Ľubľana počas druhej svetovej vojny. Štatistické regióny Dvanásť štatistických regiónov nemá administratívnu funkciu a na účely regionálnej politiky Európskej únie sa člení na dva makroregióny. Tieto dva makroregióny sú: Východné Slovinsko ( Vzhodna Slovenija - SI01), ktoré zoskupuje štatistické regióny Mura, Dráva, Korutánsko, Savinja, Stredná Sáva, Dolná Sáva, Juhovýchodné Slovinsko a Vnútorné Kraňsko. Západné Slovinsko ( Zahodna Slovenija - SI02), ktoré zoskupuje štatistické regióny Stredné Slovinsko, Horné Kraňsko, Gorizia a Pobrežie. Vojsko Slovinskí vojaci 3. roty 10. pluku na vojenskom cvičení Súbor:AS AL 532 SLO.jpg|vľavo|náhľad|Eurocopter AS532 Cougar slovinskej armády|165x165pixelů Slovinské ozbrojené sily poskytujú vojenskú obranu nezávisle alebo v rámci aliancie v súlade s medzinárodnými dohodami. Keďže v roku 2003 bolo branné právo zrušené, je organizované ako plne profesionálna armáda. Hlavným veliteľom je prezidentom Slovinskej republiky, zatiaľ čo operačné velenie je v právomoci náčelníka generálneho štábu slovinských ozbrojených síl. V roku 2016 predstavovali vojenské výdavky odhadom 0,91% HDP krajiny. Od vstupu do NATO sa slovinské ozbrojené sily aktívnejšie podieľajú na podpore medzinárodného mieru. Zúčastnili sa na operáciách na podporu mieru a humanitárnych činnostiach. Slovinskí vojaci sú okrem iného súčasťou medzinárodných síl pôsobiacich v Bosne a Hercegovine, Kosove a Afganistane.


Geografia Slovinska

Context: Doprava Sieť diaľnic Cestná doprava Slovinsko, ležiace na rozhraní Balkánu, Strednej a Západnej Európy, malo už počas éry Rímskej ríše veľký dopravný význam. Územím viedli dôležité cesty (medzi nimi slávna Jantárová cesta), po ktorých smerovali obchodníci i vojaci a prepravovali sa zásoby do provincii Panónia, Norikum a Dalmácia. V súčasnosti vedú krajinou dva hlavné európske dopravné koridory; prvý vedie západo-východným smerom v trase Terst – Ľubľana – Budapešť, druhý v severo-južnom smere v trase Salzburg – Ľubľana – Záhreb. Významným je tiež koridor Graz – Maribor – Záhreb, ktorý je mimo tranzitnej nákladnej dopravy dôležitou cestou pre dovolenkárov, smerujúcich zo strednej a západnej Európy do Dalmácie. Medzi najdôležitejšie dopravné tepny tak patria tzv. európske cesty s medzinárodným významom, ktorými prechádza väčšina tranzitu. Celková cestná sieť v Slovinsku dosahuje 38 985 km, z toho je 769 km rýchlostných ciest (sav v roku 2012). Križovatka A1 a A2 Malence pri Ľubľane ;Európske cesty E 57: (Graz) → ŠentiljMariborCeljeĽubľana E 59: (Graz) → ŠentiljMariborKozminci → Záhreb E 61: (Villach) → HrušicaĽubľanaPostojnaDivača → Terst E 70: (Terst) → DivačaĽubľanaObrežje → Záhreb ;Diaľnice A1: Šentilj – Maribor – Ľubľana – Srmin () A2: Karavanken – Kranj – Ľubľana – Novo mesto – Obrežje () A3: Gabrk – Fernetiči () A4: Maribor – Gruškovje () A5: Maribor – Pince () Železničná doprava Železničná sieť Slovinska Železničná doprava využíva štandardný rozchod koľají 1435 mm, čo zjednodušuje medzinárodnú prepravu. Hornatý reliéf krajiny limituje používanie železnice do rovinatejších oblastí nížin a horských kotlín, ktorými vedie väčšina hlavných tratí. Celková dĺžka železničnej siete je 1 229 km (v roku 2014), z toho elektrifikovaných jednosmerným napätím 3 kV je 503 km a dvojkoľajných tratí je 331 km. Významným je železničný uzol v Ľubľane a pre nákladnú dopravu prístav Koper. Nezastupiteľnú úlohu v rámci turistického ruchu v hlavnom meste zohráva pozemná lanová dráha na Ľubľanský hrad. V minulosti v meste premávali električky, ktoré však boli v roku 1959 zrušené. Veľkú obľubu má v hlavnom meste cyklodoprava. Lodná doprava Najvýznamnejším prístavným mestom krajiny je Koper, kde je jediné významnejšie prekladisko námorných lodí v Slovinsku. Na jadranskom pobreží je niekoľko malých prístavov a mol. Vnútrozemská riečna doprava má zanedbateľný význam a plní skôr rekreačnú funkciu. Letecká doprava V krajine je 16 letísk, z ktorých je 9 s nespevnenou dráhou. Z hľadiska prepravy dominuje medzinárodné letisko Joža Pučnika pri Ľubľane, ktoré v roku 2019 odbavilo cca 31,5 tisíc letov a viac ako 1,72 mil. cestujúcich. Medzinárodné sú ešte letiská v Maribore a v Portoroži, slúžiace najmä doprave turistov na jadranské pobrežie. Vnútroštátna letecká doprava je vzhľadom na rozlohu krajiny a existujúcu diaľničnú sieť využívaná minimálne.


Píla (okres Žarnovica)

Context: Prvá písomná zmienka o miestnom osídlení je z roku 1429. V roku 1534 sa písomne uvádza ako Bolyaperci. Patrila hradnému panstvu Revište, od roku 1672 časť pripadla Pavlínom z Lefantoviec. Po zrušení rehole patrila táto časť verejným základinám, časť dovtedy patriaca rodine Dóczyovcov prešla pod správu Banskej komory v Banskej Štiavnici. Obec sa skladala z osád (štálov): Abrahámov štál, Bachhübl, Bartošov štál, Bauer, Borovička, Danielovci atď. Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom a prácou v lese. Po druhej svetovej vojne boli z obce obyvatelia nemeckej národnosti vysídlení a usadili sa tu obyvatelia z vypálených obcí.


Jablonec (okres Pezinok)

Context: Pamiatky V obci sa nachádza socha sv. Floriána z 19. storočia, socha sv. Magdalény z 18. storočia, pomník zosnulým z 1. a 2. svetovej vojny a rímskokatolícky kostol sv. Magdalény z roku 1860.


Svojšice (okres Kolín)

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1241.


Velký Ořechov

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1141.


Žarnovica

Context: Pozri aj  Zoznam kultúrnych pamiatok v Žarnovici


Mochovce (obec)

Context: Polohopis Bývalá obec ležala v údolí Telinského potoka, na rozhraní Hronskej pahorkatiny (podcelok Podunajskej pahorkatiny) a Kozmálovských vŕškov (podcelok Štiavnických vrchov). Severozápadne leží zalesnený vrch Dobrica (), východným smerom dominuje Veľká Vápenná ().


Služín

Context: História Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1131.


Píla (okres Žarnovica)

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o miestnom osídlení je z roku 1429. V roku 1534 sa písomne uvádza ako Bolyaperci . Patrila hradnému panstvu Revište, od roku 1672 časť pripadla Pavlínom z Lefantoviec. Po zrušení rehole patrila táto časť verejným základinám, časť dovtedy patriaca rodine Dóczyovcov prešla pod správu Banskej komory v Banskej Štiavnici. Obec sa skladala z osád (štálov): Abrahámov štál, Bachhübl, Bartošov štál, Bauer, Borovička, Danielovci atď. Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom a prácou v lese. V roku 1944 bola veľká časť civilných nemeckých obyvateľov Píly mučená a zavraždená spolu s obyvateľmi Veľkého Poľa na železničnej stanici v Banskej Štiavnici. Pochovaní boli do masových hrobov na opustenom cintoríne určenom pre obete moru. Po druhej svetovej vojne boli z obce zvyšní obyvatelia nemeckej národnosti vysídlení a usadili sa tu obyvatelia z vypálených obcí.


Gemerská Hôrka

Context: Polohopis Obec leží na rozhraní juhozápadnej časti Slovenského krasu a Rimavskej kotliny, na nive a terase rieky Slanej, na polceste medzi Rožňavou a Tornaľou. Rozloha obce je 1 286 ha.


Rudno nad Hronom

Context: Polohopis Katastrálne územie obce susedí s 5 obcami: sever – Žarnovica, severovýchod – Voznica, severozápad – Nová Baňa, juhozápad – Brehy (všetky okres Žarnovica), juhovýchod – Uhliská (Nitriansky kraj, okres Levice). Kataster obce sa rozkladá v 3 geomorfologických celkoch: Štiavnické vrchy, Vtáčnik a Žiarska kotlina. Väčšina územia sa rozprestiera v CHKO Štiavnické vrchy. Najvyšším bodom katastra je vrch Veľký Žiar (), najnižším hladina Hrona (okolo ). Celé katastrálne územie je zväčša hornaté, vulkanického (sopečného) pôvodu. Horninové podložie tvoria najmä treťohorné sopečné horniny ako andezit, ryolit a ich tufy. V oblasti, ktorou pretekajú vodné toku sú to štvrtohorné štrkové a piesčité sedimenty. Rieka Hron a jej prítoky Cez katastrálne územie obce preteká rieka Hron v dĺžke okolo juhozápadným smerom. Ďalej jeho ľavostranný prítok Rudniansky potok, pravostranný prítok Mokráň a ďalšie menšie vodné toky. Rudniansky vodopád Zaujímavosťou je chránená prírodná pamiatka Rudniansky vodopád. Rudniansky vodopád je jediným vodopádom v CHKO Štiavnické vrchy. Je vysoký asi a vznikol pri tektonickom zlome geologického podložia, tvoreného sopečnými horninami, andezitmi. Tvorí ho viacero prúdov, obtekajúcich skalu, ktoré v zime vytvárajú nádhernú cencúľovú výzdobu. V roku 1995 bol vyhlásený za prírodnú pamiatku. Nachádza sa na hornom toku Rudnianskeho potoka, ktorý preteká obcami Uhliská a Rudno nad Hronom, asi nad obcou Rudno nad Hronom v katastrálnom území obce Uhliská.


Rimavská Píla

Context: Občianska vybavenosť V Rimavskej Píle stojí krčma, 2 obchody, materská škola, kultúrny dom, evanjelický kostol, komunitné centrum. Je tu železničná zastávka na trati Jesenské - Brezno.


Píla (okres Žarnovica)

Context: Introduction  Píla (nemecky Paulisch) je obec na Slovensku v okrese Žarnovica. Obec je typická roztrateným osídlením kopanicového typu, štálmi.


Banský Studenec

Context: Obec, história Chotár je hornatina, ktorú tvoria rozličné druhy andezitov a ich pyroklastiká. Okolie obce je odlesnené, priľahlé lesy sú dubové, jedľové a bukové. Stred obce sa nachádza v nadmorskej výške 585 m, chotár 490-882 m. Prvýkrát sa obec spomína v roku 1266. Historické názvy: roku 1266 Kulpah, 1773 Kolpachy, 1948 Banský Studenec. V roku 1352 patrila mestu Banská Štiavnica, neskoršie komore a lesnému eráru. Od roku 1730 sú v obci dve vodné nádrže. Veľký Kolpašský tajch bol dokončený 1730 a Malý Kolpašský tajch v roku 1763. Voda z tajchov sa viedla aj cez jedinečný akvadukt pre prechod ponad železničnú trať v Kysihýbli, do úpravárenských zariadení pri bývalej šachte František v Banskej Štiavnici. V roku 1715 mala obec 18 domácností, 1828 tu bolo 66 domov a 398 obyvateľov. Zaoberali sa prevažne hutníctvom.


Zoznam slovenských článkov/P

Context: pí Píla (okres Lučenec) · Píla (okres Pezinok) · Píla (okres Žarnovica)


Lehôtka pod Brehmi

Context: Polohopis Obec leží v strednej časti Žiarskej kotliny medzi Kremnickými a Štiavnickými vrchmi. Leží pri ceste I/65 do Žiaru nad Hronom a cez obec vedie cesta do Banskej Štiavnice cez neďaleké Sklené Teplice. Nachádza sa tu lom, z ktorého sa čerpá surovina pre blízku fabriku, ktorá vyrába tepelnoizolačný materiál perlit.


Píla (okres Lučenec)

Context: Dejiny Obci s názvom Píla je na Slovensku niekoľko. Táto leží v údolí pod vrchom Javor. Vznikla v 14. storočí ako osada drevorubačov a patrila k divínskemu panstvu Balassovcov. Prvá písomná zmienka pochádza z roku 1456 a spomína sa pod názvom Fyryz. Pôvodne obec ležala v dolinke povyše dnešného mlyna. V roku 1742 ju celú zničila veľká povodeň. Tí, ktorí besnenie živlov prežili novú obec postavili v mieste osady Gúrovci. Staré a cudzojazyčné pomenovania obce boli: Fyryz (1456), Fyreez (1502), maďarsky Fürész. Dnešné pomenovanie obce Pila je od roku 1808. Patrila Divínskemu panstvu. V 1. polovici 18. storočia obec pre povodne spustla. V roku 1828 mala zase 24 domov a 142 obyvateľov. Zaoberali sa málo výnosným poľnohospodárstvom a chovom dobytka. Poľnohospodárstvo bolo hlavným zamestnaním aj za I. ČSR. Stredom obce preteká miestny potôčik Pilňanka, ktorý napája množstvo malých prítokov. Pilňanka sa vlieva do Krivánskeho potoka, ktorý je vyhlásený za prírodnú pamiatku, po jeho brehoch rastie vzácna rastlina Perovník pštrosí. Od začiatku 20. storočia pôsobila v obci cirkevná evanjelická škola. V roku 1938 k nej pribudla cirkevná katolícka škola, v súčasnosti sú obidve bez žiakov. Po druhej svetovej vojne bola v obci vybudovaná budova terajšieho obecného úradu, obecné maštale pre spolok súkromne hospodáriacich roľníkov, ktorý svoju činnosť ukončil až v roku 1981. V 70. rokoch v čase najväčšieho rozkvetu obce si miestni občania svojpomocne vybudovali budovu kultúrneho domu, pohostinstva a rozličného tovaru, domu smútku a vybudoval sa tiež nový podjazd do obce, ktorý je jediným vstupom do nej. Pôvodný slúži teraz iba pre potok Pilňanka.


Župkovská brázda

Context: Doprava Južným okrajom územia vedie rýchlostná cesta R1 (Nitra – Zvolen) i cesta I/65, rovnako i Železničná trať Nové Zámky – Zvolen. Zo Žarnovice vedie údolím riečky Kľak cesta II/512, z ktorej odbočujú miestne komunikácie.


Voznica

Context: Polohopis Obec leží na ľavej strane rieky Hron medzi mestami Žarnovica a Nová Baňa. Kataster obce lemuje z východu Chránená krajinná oblasť Štiavnické vrchy a zo západu Pohronský Inovec. Obcou preteká potok Richňava s ústím do rieky Hron. Najvyšším miestom je Drastvica s nadmorskou výškou 820 m n. m.


Horné Chlebany

Context: Významné budovy v obci  Kaštieľ a kaplnka V obci sa nachádza pôvodne barokový kaštieľ z 18. storočia, ktorý bol v 19. storočí úplne prestavaný. Pred kaplnkou stojí kamenná socha Svätého Floriána – patróna hasičov – postavená v roku 1773, (zrekonštruovaná v roku 2002 – 2003) a dňa 22. 9. 2003 v roku návštevy Slovenska pápežom Jánom Pavlom II., vysvätená. Socha Jána Nepomuckého Socha Jána Nepomuckého bola zrekonštruovaná aj s podstavcom v roku 2009.


Žarnovica

Context: Symboly obce Mestský znak Žarnovice tvorí jednoznakový erb-zlatý žarnov v červenom gotickom štíte. Za mestský znak sa považuje aj jeho jednofarebné zobrazenie, ak vyobrazením zodpovedá mestskému znaku Žarnovice. Vlajka mesta Žarnovica sa skladá z troch pozdĺžnych pruhov vychádzajúcich z farieb mestského znaku, žltého v 1/3, v 1/3 červeného a v 1/3 opäť žltého, usporiadaných pod sebou. Pečať mesta Žarnovica je kruhová s priemerom 3,7 cm. Je na nej v strede mestský znak a po obvode kruhopis-mesto Žarnovica. Reťaz (insígnie) mesta Žarnovica je tvorená 25 článkami s motívom Žarnovica. Reťaz je ukončená štítovou medailou s vyobrazením erbu mesta a s nápisom: mesto Žarnovica. <!--


Neded

Context: Občianska vybavenosť V obci sa okrem reformovaného a rímskokatolíckeho kostola nachádza aj moderný evanjelický kostol, vybudovaný po druhej svetovej vojne presídlencami z Dolnej zeme a baptistická modlitebňa.


Čakanovce (okres Lučenec)

Context: Dejiny V chotári obce boli objavené významné paleotologické nálezy a morské lastúrniky. Prvá písomná zmienka o obci je z roku 1439. Patrila rozličným zemepánom. Počas vojen v 17. storočí spustla. Obnovili ju v 18. storočí. Obyvatelia sa zoberali hlavne poľnohospodárstvom.


Veľké Pole

Context: Národnostné zloženie Ako vyplýva z nasledovných štatistík bývalé obce karpatských Nemcov dnes pomaly vymierajú: 1919: Veľké Pole: 2468 obyvateľov (z toho Nemcov 2390) Píla (Tekovská): 1828 obyvateľov (z toho Nemcov 1652) 2012: Veľké Pole: 399 obyvateľov Píla: 144 obyvateľov


Hrušky (okres Břeclav)

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1368. 24. júna 2021 obcou prešlo tornádo s extrémnou búrkou, ktoré polovicu obce v podstate zrovnalo so zemou, u mnohých domov zostali len obvodové múry bez strechy, kostol prišiel o strechu i o vežu.


Selec

Context: Dejiny Počas druhej svetovej vojny, 3. decembra 1944 do obce vpadli nemecké jednotky a zatkli 56 mužov z obce za pomoc partizánom. 50 z nich neskôr odvliekli do koncentračných táborov, 45 z nich zahynulo.


Tokajík

Context: Dejiny Prvá písomná zmienka o obci pochádza z roku 1430. Druhá svetová vojna Cez druhú svetovú vojnu obyvatelia poskytovali pomoc sovietskym partizánom. 19. novembra 1944 zatkli nemecké jednotky všetkých 34 mužov z obce a za pomoc partizánom ich postrieľali asi 1 km severne od obce. Prežili iba dvaja zranení. Nasledujúceho dňa obec nacisti obkľúčili, ženy a deti vyhnali z domovov a obec zapálili. Nepoškodený zostal iba kostol. Súčasnosť V súčasnosti (k 31. 12. 2015) žije v obci 101 obyvateľov.


Psiare

Context: Polohopis Obec sa nachádza 2 km južne od Hronského Beňadika, na ceste I/76 (10km južne od Novej Bani a 18km severne od Levíc) a pri železničnej trati Kozárovce - Zvolen.


Žarnovické podolie

Context: Doprava Údolím Hrona vedú Žarnovickým podolím dôležité komunikácie nadregionálneho významu, rýchlostná cesta R1 (súčasť E 58), cesta I/65 a železničná trať Nové Zámky – Zvolen. Z hlavných ciest v Žarnovici odbočuje cesta II/512 (Žarnovica – Oslany).


Rudná (okres Rožňava)

Context: Dejiny Obec bola založená niekedy okolo roku 1291, z tohto obdobia pochádza prvá písomná zmienka ako o baníckej obci. Po roku 1989 banícky priemysel v obci zanikol a väčšina obyvateľov sa zamestnáva v blízkej Rožňave, prípadne v poľnohospodárstve a službách v obci.


Žarnovica (okres)

Context: Administratívne členenie  Mestá Nová Baňa Žarnovica Obce BrehyHodruša-HámreHorné HámreHrabičovHronský BeňadikKľakMalá LehotaOrovnicaOstrý GrúňPíla PsiareRudno nad HronomTekovská BreznicaVeľká LehotaVeľké PoleVoznicaŽupkov


Kýčerný potok (prítok Čierneho Hrona)

Context: Od prameňa tečie smerom na severozápad, zľava priberá krátky prítok prameniaci severovýchodne od kóty 1 020 m, sprava dva krátke prítoky z južného svahu Kýčerského grúňa (939 m n. m.) a znovu zľava prítoky Horná Strmá a Dolná Strmá. Následne sa stáča viac na SSZ, z ľavej strany priberá Snohy, z pravej strany prítok zo západného svahu Kýčerského grúňa a oblúkom sa stáča smerom na západ. Na dolnom toku ešte priberá krátky pravostranný prítok spod Kýčerského grúňa a tiež potok zvaný Tajšok zľava, esovito sa stáča a na južnom okraji Dobroče, juhovýchodne od stredu obce Čierny Balog, ústi v nadmorskej výške približne 579 m n. m. do Čierneho Hrona.


Čierny potok (prítok Bieleho Váhu)

Context: Opis toku Od prameňa tečie najprv severoseverovýchodným smerom, následne na sever, potom sa stáča na severozápad a preteká Čiernou dolinou. Tu priberá dva ľavostranné prítoky prameniace juhovýchodne, resp. severovýchodne od kóty a tečie popri horárni Čierna dolina na pravom brehu. Napokon sa oblúkom stáča na severoseverovýchod, vstupuje do Liptovskej kotliny, podteká železničnú trať č. 180 a južne od obce Východná ústi v nadmorskej výške cca do Bieleho Váhu. Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Povodie Váhu Kategória:Vodné toky v Kozích chrbtoch Kategória:Vodné toky v Liptovskej kotline Kategória:Vodné toky v okrese Liptovský Mikuláš


Brôtovo (potok)

Context: Opis toku Od prameňa tečie najprv smerom na severovýchod k horárni Sedmák, v blízkosti ktorej priberá zľava Lopatu a Sedmák a na krátkom úseku tečie na východ. Následne sa oblúkom stáča na severovýchod, sprava priberá prítok tečúci západne od Dobročského pralesa, zľava dva krátke prítoky z východného svahu Ramže (1 029 m n. m.) a sprava Hatiarovu dolinku a Fajtovie salaš. Odtiaľ pokračuje smerom na sever k sútoku s ľavostranným prítokom zvaným Pod Skalicou, následne znovu severovýchodným smerom, z oboch strán priberá na strednom toku viaceré krátke prítoky (z pomenovaných Horná Suchá a Dolná Suchá zľava a Podstrungovú v blízkosti horárne v Brôtove sprava) a na dolnom toku už tečie smerom na sever. Z ľavej strany ešte priberá Jaškovú a Prednú jamu, koryto sa esovito stáča a vytvára výrazný oblúk prehnutý na východ. Napokon vteká do intravilánu obce Čierny Balog, kde sa v blízkosti centra miestnej časti Dobroč vlieva v nadmorskej výške cca 558 m n. m. do Čierneho Hrona. Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Povodie Hrona Kategória:Vodné toky vo Veporských vrchoch Kategória:Vodné toky v okrese Brezno


Čierny potok (prítok Kamenistého potoka)

Context: Introduction  Čierny potok je potok na Horehroní, v južnej časti okresu Brezno. Je to ľavostranný prítok Kamenistého potoka, meria 6,4 km a je tokom V. rádu. Pramení na Poľane, v podcelku Vysoká Poľana, na severovýchodnom svahu Kopcov (1 334,0 m n. m.) v nadmorskej výške približne 1 125 m n. m. Na hornom toku tečie severovýchodným smerom, pričom nepriberá prítoky, následne sa esovito stáča, pričom najprv vytvára oblúk prehnutý na sever. Potom tečie na krátkom úseku na východ, vstupuje do Veporských vrchov, do podcelku Sihlianska planina, sprava priberá prítok z oblasti Kľuky, stáča sa a ďalej už pokračuje smerom na sever. Následne vytvára oblúk ohnutý na východ, priberá pravostranný prítok z oblasti Koliesky a dva ľavostranné prítoky, najprv dlhší prítok (1,8 km) pretekajúci dolinou Veľká ráztoka, potom prítok vznikajúci juhozápadne od kóty 850,6 m. Napokon sa pri osade Čierny Potok vlieva v nadmorskej výške cca 708 m n. m. do Kamenistého potok. Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Povodie Hrona Kategória:Vodné toky v okrese Brezno


Šaling (potok)

Context: Opis toku Na hornom toku tečie sprvu smerom na SSZ dolinou Pod Rozsypkom, zľava najprv priberá Podrôsypok, potom sprava prítok zvaný Pod Machyniarkou, prechodne sa stáča viac na severozápad a zľava priberá Kaliská. Následne priberá Podpomyváč sprava (v blízkosti Jilemnického horárne), z tej istej strany Martinovú, prechodne pokračuje smerom na západ a z ľavej strany postupne priberá Krivú, Hlbokú a Brozmanovú, pričom už tečie cez Starú dolinu|, stáča sa na severozápad a zľava priberá tri krátke prítoky prameniace na juhozápadnom, resp. západnom svahu Kýčerného grúňa (939 m n. m.). Na strednom toku tečie potom na krátkom úseku na sever k sútoku s pravostranným Pomývačným potokom, z tej istej strany priberá aj Boldišku a definitívne sa stáča západným smerom. Na dolnom toku postupne priberá Jankovú a Kráľovstvo sprava, Kušnierovú a Dolnú Kušnierovú zľava, Šafranku, Šopík, Drábovú, Valašku sprava a vteká do intravilánu obce Čierny Balog. Preteká miestnou časťou Dobroč, postupne ešte priberá Ondríkovú, Zasranú a Prvú dolinku sprava a východne od centra Dobroče sa v nadmorskej výške približne 575 m n. m. vlieva do Čierneho Hrona. Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Povodie Hrona Kategória:Vodné toky vo Veporských vrchoch Kategória:Vodné toky v okrese Brezno


Čierny potok (prítok Bariny)

Context: Introduction  Čierny potok je krátky potok na Strednom Pohroní, v juhovýchodnej časti okresu Prievidza. Je to ľavostranný prítok Bariny, meria 2,2 km a je tokom V. rádu. Preteká pohorím Vtáčnik, pramení v podcelku Vysoký Vtáčnik, v masíve Predný Kľak, na východnom svahu Jarabej skaly (1 169,0 m n. m.) v nadmorskej výške približne 990 m n. m. V pramennej oblasti tečie na krátkom úseku na východ, sprava priberá krátky prítok z východoseverovýchodného svahu Jarabej skaly a ďalej tečie juhovýchodným smerom. Na dolnom toku sa stáča severojužným smerom, sprava priberá prítok (1,7 km) z lokality Veľký Báň na juhovýchodnom svahu Jarabej skaly a v nadmorskej výške cca 575 m n. m. ústi v Kľackej doline do Bariny. Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Povodie Hrona Kategória:Vodné toky v okrese Prievidza


Čadečka (potok)

Context: Smer toku Spočiatku tečie na západ až severozápad údolím na južnom okraji zastavaného územia dediny Koniaków, prechádza do katastra dediny Jaworzynka, kde sa postupne stáča na juh a tečie stále údolím na okraji zástavby smerom k štátnej hranici, ktorú dosahuje v lokalite Kotelnica . Po prekročení hranice v katastrálnom území obce Skalité sa stáča na juhozápad, kde vytvára hlboké údolie, ktoré premosťuje Most Čadečka na diaľnici D3. Tesne pred ústím potok vstupuje do katastra obce Čierne.


Kýčerný potok (prítok Čierneho Hrona)

Context: Introduction  Kýčerný potok je potok na Horehroní, v južnej časti okresu Brezno. Je to pravostranný prítok Čierneho Hrona, meria 4,5 km a je tokom IV. rádu


Čierťažský potok (prítok Breznického potoka)

Context: Opis toku Z ráztoky tečie juhozápadozápadným smerom poľnohospodárskym extravilánom, striedavo lemovaný pásom príbrežnej vegetácie, pravým brehom obmýva pasienok a vinicu Pod vinicami , nižšie trvalý trávny porast Rožok , ďalej pole Čierťaž , v nadmorskej výške vteká na obecnú hranicu medzi obcou Priekopa a obcou Vojnatina, ktorú sleduje až po nadmorskú výšku , kde ju opúšťa, pokračuje územím obce Vojnatina a po krátkom úseku v poľnohospodárskom extraviláne v nadmorskej výške ústi do Breznického potoka na severnom okraji nevýrazného vrchu Tibavská tabla ako jeho ľavostranný prítok. Breznický potok ďalej ústi do Kruhovského potoka v povodí Uhu, čiže do južnejšieho ramena Kruhovského potoka, ktoré vzniklo rozdelením pod ráztokou v nadmorskej výške ; toto rameno i pod ráztokou nesie názov Kruhovský potok . Čierťažský potok nemá prítoky. Čierťažský potok sa začína v ráztoke Kruhovského potoka a horný úsek toku preteká v poľnohospodárskom extraviláne obce Priekopa, kratšiu dolnú časť toku tečie v poľnohospodárskom extraviláne obce Vojnatina vrátane ústia, v okrese Sobrance, v Košickom kraji, v geomorfologickom celku Východoslovenská pahorkatina, v geomorfologickom podcelku Podvihorlatská pahorkatina.


Rohozná (prítok Hrona)

Context: Priebeh toku Pramení vo Veporských vrchoch v masíve Fabovej hole () v nadmorskej výške cca Tečie juhozápadným smerom, vytvára dolinu Kopačno, na konci ktorej sa stáča na západ. Zľava priberá Svetlú a mení smer toku na severozápad. Preteká obcou Pohronská Polhora, tu priberá potok Lipianka sprava a vstupuje do Horehronského podolia, do podcelku Breznianska kotlina. Ďalej tečie cez Michalovú, v obci priberá z pravej strany Lieskový potok, následne Michalkovský potok sprava, Chmeľúsku a Zubákovú zľava a Zadný Hliník sprava. Preteká osadou Rohozná (súčasť mesta Brezno) a pri Zadných Halnách sa v nadmorskej výške cca vlieva do Hrona.


Šťavica (prítok Suchej)

Context: Opis toku Na hornom toku tečie severojužným smerom, na dolnom viac-menej juhovýchodným smerom. Preteká osadou Prievrana a okrajom obce Nové Hony. Sprava priberá Bolín a pri obci Veľké Dravce napája rovnomennú vodnú nádrž, do ktorej vteká po prekonaní dvoch výrazných oblúkov vypnutých na západ k obci Nové Hony. Do Suchej ústi neďaleko obce Veľké Dravce v nadmorskej výške cca 197 m n. m. na území tzv. Novohradských terás. Kategória:Potoky na Slovensku Kategória:Povodie Ipľa Kategória:Vodné toky v Lučenskej kotline Kategória:Vodné toky v okrese Lučenec Kategória:Vodné toky v okrese Poltár


Hodruša (prítok Malužinej)

Context: Opis toku Od prameňa tečie najprv smerom na sever, esovito sa ohýba, sprava priberá prítok zo severného svahu Zadnej hole a prechodne tečie severozápadným smerom. Následne sa stáča na sever, preteká rovnomennou dolinou a v jej hornej časti postupne priberá niekoľko prítokov: najprv sprava spod Sedla pod Veľkým bokom (), potom zľava z juhovýchodného svahu Domárky () a tiež pravostranný z južného svahu Veľkého boku (). V strednej časti doliny pokračuje severozápadným smerom, sprava priberá prítok zo západného svahu Veľkého boku, zľava prítok zo severného svahu Domárky a na krátkom úseku tečie na sever. Potom preteká popri horárni Škarkétka na pravom brehu, pri ktorej priberá pravostranný prítok zo severoseverozápadného svahu Malého boku () a v dolnej časti doliny potom tečie západo-severozápadným smerom. Sprava následne priberá prítok z južného svahu Pukanca (), zľava dva krátke prítoky z lokality Široká, opäť sprava prítok z juhojuhozápadného svahu Doliniek () a napokon zľava ďalší krátky prítok z lokality Široká. Potom už pokračuje k ústiu západným smerom, tečie popri horárni Predné na ľavom brehu a neďaleko nej, juhovýchodne od obce Malužiná, ústi v nadmorskej výške cca do potoka Malužiná.


Stará Graba

Context: Opis toku Po vzniku potok tečie juhozápadojužným smerom, stále vo vyrastenom listnatom poraste, ktorý je obklopený rozľahlými podmočenými lúkami a močiarmi. Po chvíli sa mierne stáča na juh, podteká miestnu účelovú komunikáciu a nakrátko opúšťa les. Preteká trsťovým močiarom a onedlho znova vstupuje do stromového porastu. Pokračuje stále južným smerom, križuje sa s moravskou cyklomagistrálou a pomaly sa začína presmerovávať na juhovýchodojuh. Vteká do väčšieho systému močarísk a koryto toku sa značne zmení, z priekopy na prirodzené, nezregulované. Asi 115 metrov pred sútokom s Malinou naposledy vteká do listnatého lesa, výraznejšie sa stáča na juhovýchod a zľava sa vlieva do spomínanej rieky v nadmorskej výške , v katastri Borinky.


Rieka (prítok Dunajca)

Context: Opis toku Pramení a preteká výhradne na území Spišskej Magury. Prameň leží v nadmorskej výške okolo , pod hlavným hrebeňom podcelku Repisko, pod kótou Na svojom hornom toku tečie viac-menej na severozápad, priberá niekoľko kratších prítokov z oboch strán, najdlhším je ľavostranný prítok spod Smrečín (). Potom preteká cez obec Reľov, kde sprava priberá Ščerbovú, pokračuje cez miestnu časť Hágy a pri osade Keheľ priberá ľavostranný Jezerský potok. Rieka rozširuje svoje koryto, tečie cez Spišské Hanušovce a mení smer toku na sever, popri osade Potok, v blízkosti ktorej priberá z pravej strany Zálesie (). Následne preteká cez Matiašovce a až k Spišskej Starej Vsi sa koryto výraznejšie horizontálne vlní. Na dolnom toku tečie cez mestečko Spišská Stará Ves a severne od neho ústi do Dunajca.