Čchang-e 4

Context: Miesto pristátia Pohľad na miesto pristátia, ktoré urobil Lunárny prieskumný orbiter LRO, Chang e 4 - Lander (vľavo) a Rover (vpravo) na povrchu Mesiaca (8. februára 2019). Panoráma miesta pristátia Miesto pristátia je kráter Von Kármán, ktorý sa nachádza v blízkosti južného pólu, v panve South Pole - Aitkien. Táto panva je najväčším impaktným kráterom na Mesiaci a dokonca najväčším známym v Slnečnej sústave. Má priemer približne 2 500 km a hĺbku až 12 km. Je tiež najstarším a mohol by tak obsahovať informácie o najhlbšej histórii sústavy Zem-Mesiac. Ide naozaj o veľmi atraktívny cieľ, jeden z najzaujímavejších, ktoré na Mesiaci existujú. Theodore von Kármán bol doktorandom Qian Xuesena, zakladateľa čínskeho vesmírneho programu. Pokiaľ ide o jeho zloženie, obsahuje asi 10 % hmotnostných oxidu železitého (FeO) a 4 až 5 častí na milión tória, ktoré sa použilo ako náhrada za urán ako jadrové palivo na niekoľkých tóriových reaktoroch.


Spochybnenie pristátia na Mesiaci

Context: Hlavné typy tvrdení  Kompletný podvod – tvrdenie, že údajne celý program pristátí na Mesiaci bol sfalšovaný. Podľa neho rôzne zdroje tvrdia, že technológia na vyslanie človeka na Mesiac nebola dostatočne vyvinutá a/alebo Van Allenove pásy žiarenia znemožňovali let na Mesiac. Čiastočný podvod/pristátia bez posádky – Bart Sibrel tvrdí, že Apollo 11 a kozmonauti sfalšovali svoj obeh okolo Mesiaca a ich prechádzanie sa na mesačnom povrchu bolo vyrobené trikovou fotografiou a nikdy sa nedostali ďalej ako na polcestu k Mesiacu. Túto verziu zastávajú tí, ktorí pripúšťajú existenciu laserových zrkadiel a iných pozorovateľných telies na Mesiaci vyrobených človekom. Marcus Allen predniesol tento argument, keď povedal: "Chcel by som byť prvý, kto akceptuje teleskopické snímky z miesta pristátia ako silný dôkaz, že človek niečo priniesol na Mesiac." Pokračuje tým, že fotografie landera nedokazujú, že Spojené štáty dostali človeka na Mesiac. "Dostať sa na Mesiac naozaj nie je taký problém. Rusi to dokázali už v roku 1959. Veľký problém je dostať tam ľudí." Tento argument sa zameriava na to, že NASA vyslala robotické misie, pretože úrovne žiarenia vo vesmíre by boli smrteľné pre človeka. Iný variant je, že NASA a jej zmluvné strany sa rýchlo nezotavili z nešťastia Apollo 1, a tak všetky ostatné misie Apollo boli sfalšované, pričom Apollo 14 alebo 15 bola prvá automatická misia. Pristátia s posádkou so záložnými inscenáciami Pristátia s posádkou so zahladením stôp


Mesiac

Context: Prieskum Mesiaca Súbor:Lunar module AS12-51-7507.jpg|náhľad|Lunárny modul Apollo 12 sa pripravuje na zostup na povrch Mesiaca. Súbor:moon-apollo17-schmitt boulder.jpg|náhľad|Astronaut z Apolla 17 Harrison Schmitt stojí vedľa balvana na Taurus-Littrow počas tretej EVA. Prvý človekom vyrobený predmet, ktorý dosiahol Mesiac, bola automatická sovietska sonda Luna 2, ktorá na neho dopadla 4. septembra 1959 o 21:02:24 Z. Odvrátená strana bola po prvýkrát vyfotografovaná 7. októbra 1959 sovietskou sondou Luna 3. Luna 9 bola prvou sondou, ktorá mäkko pristála na Mesiaci a 3. februára 1966 priniesla obrázky mesačného povrchu. Prvým umelým satelitom Mesiaca bola sovietska sonda Luna 10 (odštartovala 31. marca 1966). Členovia posádky Apolla 8, Frank Borman, Jim Lovell a William Anders, sa 24. decembra 1968 stali prvými ľuďmi, ktorí na vlastné oči videli odvrátenú stranu Mesiaca. Ľudia po prvýkrát pristáli na Mesiaci 20. júla 1969, čím vyvrcholili studenou vojnou inšpirované vesmírne preteky medzi Sovietskym zväzom a Spojenými štátmi americkými. Prvým mužom, ktorý kráčal po mesačnom povrchu, bol Neil Armstrong, veliteľ americkej misie Apollo 11. Posledným človekom, ktorý stál na Mesiaci, bol Eugene Cernan, ktorý v rámci misie Apollo 17 kráčal po Mesiaci v decembri 1972. Pozri aj: Kompletný zoznam lunárnych astronautov. Posádka Apolla 11 nechala na Mesiaci 23× doštičku z nehrdzavejúcej ocele na oslavu pristátia, ktorá je schopná priniesť základné informácie o návšteve akýmkoľvek iným bytostiam, ktoré by ju mohli vidieť. Nápis na nej hovorí: : Tu sa ľudia z planéty Zem prvýkrát dotkli nohami Mesiaca. Júl, LP 1969. : Prišli sme v mieri v mene celého ľudstva. Doštička zobrazuje dve strany planéty Zem a je podpísaná tromi astronautmi a prezidentom USA Richardom Nixonom. Mesačné vzorky privezené na Zem pochádzajú zo šiestich misií s ľudskou posádkou a z troch misií Luna (číslo 16, 20 a 24). Na Mesiac bol dopravený tiež Lunochod, pohyblivý, na diaľku zo Zeme riadený prieskumný prostriedok (osemkolesový), dopravený na Mesiac sovietskou kozmickou sondou Luna 17 (pristál v Mori dažďov v roku 1970). Získal snímky povrchu, skúmal chemické zloženie a mechanické vlastnosti povrchu Mesiaca. Po poslednej sovietskej sonde Luna 24 z roku 1976 bol prieskum Mesiaca na dlhšiu dobu obmedzený. Opätovne boli k Mesiacu nové sondy vyslané až v 90. rokoch: išlo o prvé japonské mesačné sondy Hiten a Hagoromo a o americkú sondu Clementine. Postupne sa záujem o kozmický prieskum Mesiaca obnovuje. Vo februári 2004 sa americký prezident George W. Bush prihlásil k plánu na obnovenie letov k Mesiacu s posádkou do roku 2020 (hoci neskôr bol tento plán zrušený). Európska vesmírna agentúra rovnako ako Čínska ľudová republika majú tiež plán na skoré vypustenie sond na prieskum Mesiaca. Európska kozmická sonda SMART 1 odštartovala 27. septembra 2003 a na mesačnú orbitu vstúpila 15. novembra 2004. Bude sledovať mesačný povrch a vytvárať jeho röntgenovú mapu. Čína deklarovala ambiciózne plány na výskum Mesiaca a skúmanie vhodných nálezísk pre ťažbu na Mesiaci, hľadá najmä izotop hélium 3 využiteľný ako energetický zdroj na Zemi. Japonsko a India sa tiež chystajú na Mesiac. Japonci už načrtli plány svojich nadchádzajúcich misií k nášmu susedovi: Lunar-A a Selene. Japonská vesmírna agentúra (JAXA) dokonca plánuje obývanú lunárnu základňu. Prvým pokusom Indie bol automatický orbitálny satelit Čandraján-1. Čínska sonda Čchang-e 3 sa po dlhom období stala v decembri 2013 prvou misiou, ktorá uskutočnila na Mesiaci mäkké pristátie. Ďalšia čínska sonda, Čchang-e 4, sa v januári 2019 stala prvou sondou v histórii, ktorá pristála na odvrátenej strane Mesiaca. Čchang-e 5 sa 16. decembra 2020 vrátila na Zem a priniesla z Mesiaca vzoriek. Ide o prvé vzorky po 40 rokoch. Výsledky výprav, štúdií a výskumu je možné nájsť aj voľne prístupné. Napríklad anglické stránky Lunar and Planetary Institute Edwin „Buzz“ Aldrin na povrchu Mesiaca


Geológ

Context: Zaujímavosť Harrison H. Schmitt, jeden z členov posádky Apolla 17 bol geológ. Išlo o jediného vedca, ktorý sa zatiaľ dostal na povrch Mesiaca.


Zoznam lunárnych astronautov

Context: Ľudia, ktorí vkročili na povrch Mesiaca Do roku 2016 iba títo dvanásti ľudia vkročili na povrch Mesiaca, každý iba v jednej misii. Žiadny človek nevkročil na Mesiac od roku 1972. Neil Alden Armstrong – Apollo 11 – Júl, 1969 Edwin „Buzz“ Aldrin – Apollo 11 – Júl, 1969 Charles "Pete" Conrad – Apollo 12 – November, 1969 (mal sa znova vylodiť aj na palube Apollo 20) Alan Bean – Apollo 12 – November, 1969 Alan Shepard – Apollo 14 – Február, 1971 Edgar Mitchell – Apollo 14 – Február, 1971 David Scott – Apollo 15 – Júl, 1971 James Irwin – Apollo 15 – Júl, 1971 John Young – Apollo 16 – Apríl, 1972 (bol členom aj Apollo 10, bez pristátia) Charles Duke – Apollo 16 – Apríl, 1972 Eugene Cernan – Apollo 17 – December, 1972 (bol členom Apollo 10, bez pristátia) Harrison Schmitt – Apollo 17 – December, 1972


Apollo 11

Context: Introduction  Apollo 11 bolo piatym americkým pilotovaným kozmickým letom v rámci programu Apollo a prvým, pri ktorom ľudia pristáli na Mesiaci. Prvými ľuďmi, ktorí pristáli na Mesiaci, sa v nedeľu 20. júla 1969 o 20:17:39 svetového času (UTC) stali veliteľ Neil Armstrong a pilot lunárneho modulu Edwin „Buzz“ Aldrin. Bolo to po prvýkrát, keď sa človek dostal na iné prirodzené kozmické teleso ako na Zem. Pilot veliteľského modulu Michael Collins bol v tom čase na obežnej dráhe okolo Mesiaca. V pondelok 21. júla o 02:56:15 UTC Armstrong ako prvý človek vstúpil na povrch Mesiaca a povedal: Podľa odhadu viac ako 600 miliónov televíznych divákov na celom svete sledovalo tento historický let. Dosiahnutím povrchu Mesiaca posádka Apolla 11 splnila cieľ vyhlásený 25. mája 1961 prezidentom Spojených štátov Johnom F. Kennedym – do konca desaťročia pristáť na povrchu Mesiaca a bezpečne sa vrátiť späť na Zem.


Kolonizácia Mesiaca

Context: Využitie Stála základňa na Mesiaci poskytuje značné možnosti využitia, ktoré na Zemi nie je možné. Či už ide o ideálne pozorovacie miesto (nie je tam atmosféra, rušivé žiarenie zo Zeme), tak aj potenciálne ekonomická základňa, ktorá by poskytovala suroviny pre ďalšie kozmické misie, či tiež v neskoršej fáze ako značné turistické lákadlo. Obývateľná základňa Súbor:Inflated lunar habitat outside.jpg|thumb|Obytná bunka pri testovaní v NASA Keďže na Mesiaci nie je atmosféra, dopadá na jeho povrch veľké množstvo kozmického žiarenia, radiácie a meteoridov. To obmedzuje možnosti dlhodobého zotrvania človeka na jeho povrchu. Obývateľná základňa by sa tak buď musela stavať z materiálu s dostatočne masívnych stien s tienením (pozri Polohrúbka materiálu) , a odolnosťou, čo by predražovalo ich konštrukciu a náklady na dopravu. Druhým variantom radiačnej a protimeteorickej ochrany je ( ISRU - využitie miestnych zdrojov ), obsypať, alebo obložiť konštrukciu regolitom, alebo umiestniť základňu pod povrch. Ďaľším variantom je využitie lávových tunelov, alebo niektorého z kráterov, ktorý by sa nechal zastrešiť a napustiť atmosférou. Tým by sa získala veľká obytná plocha, ktorá by bola chránená. Nekryté a vstupné časti základne budú musieť byť chránené protimeteorickým štítom. Oproti tomu panujú obavy z prerazenia krytu kráteru napríklad meteoritom. Objavili sa tiež plány na prechodné ubytovanie v špeciálnych nafukovacích stanoch, ktoré by sa dali ľahko zložiť a dopraviť na povrch. Ekonomický prínos Ekonomický prínos by najskôr prúdil z turistiky, neskôr eventuálne aj z ťažby surovínm (pokiaľ technológia pokročí natoľko, že výnosy prevýšia náklady na ťažbu). Ťažba surovín Na Mesiaci by sa v budúcnosti mohol ťažiť napr. vzácny izotop hélia hélium-3, ktorý by slúžil ako palivo pre nukleárnu fúziu. Doprava z Mesiaca Doprava by mohla prebiehať podobne ako napr. pri programe Apollo, uvažuje sa aj o stavbe magnetického katapultu alebo orbitálneho výťahu. Vedecké využitie Mesiaca Dá sa predpokladať, že prvými obyvateľmi Mesiaca budú prevažne vedci a technici, ktorí sa budú venovať projektom, ktoré by mali priniesť ľudstvu ďalšie poznatky. Medzi najlukratívnejší projekt, ktorý je v súčasnosti podrobne spracovávaný, je postavenie veľkého rádioteleskopu na odvrátenej strane Mesiaca v niektorom z kráterov. Tento rádioteleskop by bol dokonale odtienený od rušivých faktorov, ktoré sa vyskytujú na Zemi, čo by mu umožňovalo „počúvať“ nočnú oblohu s omnoho lepšími výsledkami než súčasné veľké teleskopy na povrchu Zeme. Okrem tohto teleskopu sa odvrátená strana hodí aj na výstavbu sledovacích teleskopov, či prípadne obrovských teleskopov, ktoré by neboli limitované tak silnou gravitáciou ako na Zemi (na druhej strane sa dá predpokladať, že podobné prístroje je výhodnejšie umiestniť do libračného bodu, kde nepôsobí gravitácia žiadna). Mesiac tiež poskytuje obrovský potenciál pre pozorovanie Slnka a pre ďalšie vedecké pokusy, ktoré vyžadujú menšiu gravitáciu.


Program Surveyor

Context: Misie  Surveyor 1 – štart 30. mája 1966, prvé úspešné americké pristátie na Mesiaci 2. júna 1966 Surveyor 2 – štart 20. septembra 1966, neúspešné pristátie, sonda sa zrútila blízko krátera Kopernik 23. septembra 1966 Surveyor 3 – štart 17. apríla 1967, úspešné pristátie na Mesiaci 20. apríla 1967, blízko tejto sondy neskôr pristálo Apollo 12 Surveyor 4 – štart 14. júla 1967, neúspešné pristátie 17. júla 1967 Surveyor 5 – štart 8. septembra 1967, úspešné pristátie na Mesiaci 11. septembra 1967 Surveyor 6 – štart 7. novembra 1967, úspešné pristátie na Mesiaci 10. novembra 1967 Surveyor 7 – štart 7. januára 1968, úspešné pristátie na Mesiaci 10. januára 1968


31. júl

Context: Udalosti  1932 – voľby do Ríšskeho snemu v Nemecku vyhrala NSDAP, získala 37,7 % hlasov 1971 – program Apollo: astronauti Apolla 15 sa na Mesiaci stali prvými ľuďmi, ktorí jazdili s kolesovým vozidlom na inom kozmickom telese než Zemi 1999 – NASA plánovane naviedlo sondu Lunar Prospector na povrch Mesiaca, čo bol záver misie, ktorá mala odhaliť zamrznutú vodu na povrchu


Program Apollo

Context: Priebeh letov Priebeh letov na Mesiac mal tieto fázy: štart, navedenie na obežnú dráhu okolo Zeme (s poslednou previerkou zariadení lode), zapnutie 3. stupňa rakety Saturn a prechod začiatočnou rýchlosťou /s na dráhu k Mesiacu. Kontrola presnosti dráhy, odpojenie posledného stupňa rakety a let zotrvačnosťou až k Mesiacu (2 1/2 dňa) so stále sa znižujúcou rýchlosťou a drobnými korekciami dráhy. Vo vzdialenosti od Zeme a od Mesiaca bola rýchlosť lode minimálna (/s), potom začala prevládať príťažlivosť Mesiaca a rýchlosť lode sa opäť zvyšovala, tesne pri Mesiaci bola /s, zapálením brzdiaceho motora sa rýchlosť znížila na /s a loď sa stala družicou Mesiaca. (Na tento manéver loď spotrebovala paliva.) Nasledovala fáza obletov Mesiaca s odpočinkom, potom prestup dvojice kozmonautov do lunárneho modulu, oddelenie sa od kozmickej lode, v ktorej ostal tretí kozmonaut; zostup lunárneho modulu na nízku obežnú dráhu (vo výške asi nad povrchom) a napokon zostup modulu na mesačný povrch. Táto fáza bola najdramatickejšia a trvala asi 12 min. Kozmonauti v nej riadili pristátie ručne, sledujúc výber vhodného (rovného) miesta. Spiatočný let sa začal štartom z Mesiaca s prechodom na obežnú dráhu materskej lode, nastalo spojenie s materskou loďou, odpojenie lunárneho modulu, let na Zem a dôležitá etapa – vstup do atmosféry Zeme pod uhlom 6,5°±1°, brzdenie v atmosfére a dopad pomocou padákov na vodnú hladinu. Misie s posádkou Kozmická loď Let Poznámka Apollo 1 – Posádka zahynula po vypuknutí požiaru počas predletového testu 27. januára 1967. Apollo 7 11. október – 22. október 1968 skúšobný let na obežnej dráhe okolo Zeme (raketa Saturn 1B). Apollo 8 21. december – 27. december 1968 Prvý let k Mesiacu, 10 obletov Mesiaca (raketa Saturn V). Apollo 9 3. marec – 13. marec 1969 Skúška lunárneho modulu a stretávania sa s materskou loďou na obežnej dráhe okolo Zeme. Apollo 10 18. máj – 26. máj 1969 31 obletov Mesiaca, zostup mesačného modulu do výšky od povrchu Mesiaca. Apollo 11 16. júl – 24. júl 1969 Prvé pristátie ľudí na Mesiaci, 2 h 16 min práce na mesačnom povrchu v oblasti mora Pokoja (23,5° vých. dĺžky, 0,7° sev. šírky) – 20. júl. Apollo 12 14. november – 24. november 1969 Pristátie na Mesiaci, 2 x 4 h práce na mesačnom povrchu v oblasti oceána Búrok (23,4° záp. dĺžky, 3,2° juž. šírky) – 19. november. Apollo 13 11. apríl – 17. apríl 1970 Oblet Mesiaca; pre výbuch v kyslíkovej nádrži návrat bez pristátia na Mesiaci Apollo 14 31. január – 9. február 1971 33 h pobytu na Mesiaci, 9 h na povrchu v oblasti Fra Mauro (17,5° záp. dĺžky, 3,7° juž. šírky). Alan Shepard sa stal jediným kozmonautom programu Mercury, ktorý sa dostal na Mesiac – 5. február. Apollo 15 26. júl – 7. august 1971 Viac ako 18 h práce na mesačnom povrchu v oblasti Hadleyho brázdy (3,6° vých. dĺžky, 26,1° sev. šírky), po prvý raz použitý mesačný automobil – 30. júl. Apollo 16 16. apríl – 27. apríl 1972 71 h pobytu na Mesiaci, 20 h práce na povrchu v oblasti pohoria Descartes (15,5° vých. dĺžky, 9,0° juž. šírky) – 21. apríl. Apollo 17 7. december – 19. december 1972 Spolu 75 h strávených na Mesiaci, 22 h práce na povrchu v oblasti krátera Littrow v mori Jasu (30,7° vých. dĺžky, 20,2° sev. šírky). Posledný let Apolla k Mesiacu, prvý nočný štart, jediná misia s profesionálnym geológom – 11. december.


Apollo 13

Context: Priebeh letu  Štart a začiatočná fáza letu Štart Apolla 13, 11. apríl 1970 V sobotu 11. apríla 1970 krátko pred 09:00 miestneho času astronautov prebudil šéfastronaut Thomas Stafford. Vzápätí Jim Lovell, John Swigert a Fred Haise absolvovali krátku lekársku prehliadku a sadli si k raňajkám. Tradične sa podával steak zo sviečkovice, vajíčka, pomarančový džús, káva, želé a toast. Raňajkovali v spoločnosti astronauta Anthonyho Englanda, Thomasa Stafforda a Deka Slaytona, riaditeľa operácií letových posádok. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov a o 11:07 odchod z Budovy pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ). Astronauti spolu s dvoma technikmi a Slaytonom nasadli do špeciálne upravenej dodávky, ktorá ich doviezla k 14 km vzdialenému štartovaciemu komplexu 39A. Slayton z dodávky vystúpil pri Stredisku riadenia štartu ( Launch Control Center ). Veliteľ Jim Lovell nastúpil do veliteľského modulu o 11:32 ako prvý, o 11:38 ho nasledoval pilot lunárneho modulu Fred Haise a o 11:44 napokon pilot veliteľského modulu John Swigert. Vance Brand z podpornej posádky bol vtedy v kabíne a všetkým trom pomáhal usadiť sa na svoje miesta. Misia Apollo 13 odštartovala 11. apríla 1970 o 14:13:00,61 miestneho času (19:13:00,61 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39A v Kennedyho vesmírnom stredisku. V čase 30 hodín a 40 minút po štarte posádka zapla hlavný motor servisného modulu a prešla tak z bezpečnej translunárnej dráhy na dráhu hybridnú, ktorá jej umožňovala pristátie v cieľovej oblasti Fra Mauro. Havária Súbor:Apollo 13 Service Module - AS13-59-8500.jpg|thumb|Poškodený servisný modul V čase 55 hodín a 52 minút po štarte signalizovali prístroje (telemetrickým prenosom dát) riadiacemu stredisku nízky tlak vo vodíkovej nádrži. Neišlo o poruchu, ale o prirodzený fyzikálny jav stratifikácie obsahu nádrže s kvapalným vodíkom alebo kyslíkom. Preto bolo v nádržiach zariadenie na ohrievanie a premiešavanie obsahu. Stredisko dalo pokyn zapnúť vo všetkých nádržiach ohrievače a premiešavacie vrtule. John Swigert aktivoval premiešavanie (55:53:20 pre kyslíkovú nádrž č. 2). Ihneď boli namerané anomálie elektrických hodnôt, ktoré sú spätne považované za príznak skratov v nádrži. Podľa spätného vyhodnotenia telemetrie boli senzory kyslíkovej nádrže č. 2 stratené po náraste tlaku a teploty v čase 55:54:51, teda minútu a pol po zapnutí premiešavania. Posádka začula výbuch a pocítila nezvyčajné vibrácie kozmickej lode. V riadiacom stredisku na 1,8 sekundy vypadli všetky telemetrické údaje. V kabíne sa rozsvietili kontrolky indikujúce nízku úroveň jednosmerného napätia na zbernici B, jednom zo systémov rozvodu elektrickej energie vo vnútri lode, buď v dôsledku poškodenia elektrických rozvodov v dôsledku výbuchu, alebo v súvislosti s postupnou stratou funkcie palivových článkov kvôli strate dodávky kyslíka. To všetko v rozmedzí dvoch sekúnd od straty senzorov v kyslíkovej nádrži č. 2. Krátko potom John Swigert alebo Jim Lovell (údaje sa líšia aj v oficiálnych dokumentoch NASA) ohlásil riadiacemu stredisku: „I believe we’ve had a problem here.“ (Domnievam sa, že sme tu mali nejaký problém.) a „Houston, we’ve had a problem.“ (Houston, mali sme nejaký problém.). K nehode došlo 14. apríla 1970 o 03:07:53 UTC, v čase, keď sa už loď nepohybovala po bezpečnej translunárnej dráhe a bola vzdialená 321 860 km od Zeme. Niekoľko minút nemohlo riadiace stredisko zistiť, čo sa presne stalo. Prispel k tomu fakt, že bezprostredne po výbuchu sa väčšina údajov takmer normalizovala a stále sa ponúkalo vysvetlenie, že ide hlavne o poruchu meraní. Až keď sa potvrdili hodnoty ukazujúce stratu obsahu kyslíkovej nádrže č. 2, pozvoľný únik z kyslíkovej nádrže č. 1 a najmä keď Jim Lovell oznámil (v čase 56:09 – 15 minút po udalosti): „It looks to me, looking out of the hatch, that we are venting something out into the space.“ (Pri pohľade priehľadom sa mi zdá, že nám niečo uniká do vesmíru.), v riadiacom stredisku pochopili, že nejde o obyčajnú poruchu meracích prístrojov, ale že sa stalo niečo vážnejšie. Pri premiešavaní kyslíku v nádrži vznikol skrat na elektrickom prívode k motoru premiešavacej vrtule, od neho sa vznietila teflonová izolácia a otvorený oheň v kyslíkovej nádrži spôsobil jej výbuch, ktorý, ako sa neskôr ukázalo, roztrhol hliníkový kryt servisného modulu v celej jeho dĺžke. Nádrž č. 2 bola zničená úplne, nádrž č. 1 pozvoľna strácala kyslík trhlinami v potrubí alebo ventiloch. Kyslík bol nevyhnutne potrebný nielen pre dýchanie posádky, ale aj na výrobu elektriny a vody. Servisný modul obsahoval totiž palivové články, ktoré z vodíka a kyslíka vytvárali elektrinu a vodu. Pokračujúci únik kyslíka znamenal, že články prestanú čoskoro definitívne fungovať. Veliteľský modul mal síce akumulátor a svoju vlastnú malú nádrž kyslíka, tie ale boli určené pre zostup zemskou atmosférou. Napriek tomu posádka akumulátor k rozvodu elektriny pripojila. Lunárny modul mal svoje vlastné kyslíkové nádrže, zásobu vody a nabité akumulátory s pomerne veľkou kapacitou. Mohol teda poslúžiť ako akýsi „záchranný čln“. Avšak všetky zásoby boli určené na zásobovanie dvoch astronautov počas dvoch dní. Teraz museli vystačiť pre troch astronautov na štyri dni. Oživenie lunárneho modulu Súbor:Apollo 13 crew inside lunar module.jpg|thumb|right|Lovell (vľavo), Swigert (v strede) a Haise (vpravo) v potemnelom interiéri lunárneho modulu Prvou, nie celkom ľahkou úlohou bolo oživiť lunárny modul skôr, ako vypadne rozvod elektriny vo veliteľskom module. Všetky systémy lunárneho modulu boli totiž z dôvodu úspory elektriny počas letu k Mesiacu vypnuté a na ich oživenie, t.j. k postupnému zapnutiu v definovanom poradí, malo dôjsť až na obežnej dráhe. Jedinou výnimkou boli elektrické výhrevné telieska, ktoré temperovali niektoré systémy lunárneho modulu, aby nedošlo k ich poškodeniu vplyvom extrémne nízkych teplôt kozmického priestoru. Tieto výhrevné telesá boli napájané z rozvodu veliteľského modulu. Z rovnakého rozvodu boli napájané aj relé tvoriace prepínač, ktorý mal odpojiť rozvod lunárneho modulu od veliteľského modulu a pripojiť ho na výkonné akumulátory lunárneho modulu. Problém však spočíval v tom, že sieť veliteľského modulu už v tejto chvíli nebola schopná poskytnúť výkon dostačujúci k zapnutiu relé prepínača. Podobný problém riešilo riadiace stredisko pri jednej simulácii v rámci prípravy štartu Apolla 10. Vtedy bola simulovaná havária, pri ktorej mal lunárny modul tiež poslúžiť ako záchranný čln. Pri simulácii sa vtedy nepodarilo lunárny modul včas oživiť a simulácia skončila „smrťou“ posádky. NASA potom tento scenár vyradila z prípravy letov, pretože pravdepodobnosť podobnej havárie bola nízka. Pracovníci riadiaceho strediska sa však týmto scenárom napriek tomu (mimo oficiálne úlohy) ďalej zaoberali a získané skúsenosti sa teraz hodili. S využitím nadobudnutých skúseností sa podarilo riadiacemu stredisku za necelých 30 minút zostaviť zoznam úkonov nutných na oživenie elektrickej siete lunárneho modulu. Kľúčový trik vychádzal zo skutočnosti, že lunárny modul obsahoval dve sady akumulátorov – výkonnejšiu umiestnenú v zostupovej časti (descent stage) a menej výkonnú umiestnenú v návratovej časti (ascent stage). S využitím akumulátorov návratovej časti sa astronautom podarilo zapnúť relé prepínača a pripojiť tak rozvodnú sieť lunárneho modulu na výkonné akumulátory zostupovej časti. Návrat na bezpečnú translunárnu dráhu Súbor:Apollo 13 passing Moon.jpg|thumb|left|Mesiac zachytený posádkou z lunárneho modulu počas preletu. V pravej časti snímku je vidno deaktivovaný veliteľský modul Aby sa ušetrilo čo najviac energie v akumulátore veliteľského modulu pre fázu neskoršieho zostupu zemskou atmosférou, bolo prijaté rozhodnutie vypnúť navigačný (guidance) systém veliteľského modulu, ktorý mal pomerne veľkú spotrebu, pretože ho okrem palubného počítača tvorili aj elektricky poháňané gyroskopy inerciálnej plošiny. Lunárny modul mal identický navigačný systém. Hneď ako bol oživený elektrický rozvod v lunárnom module, bolo potrebné oživiť jeho navigačný systém a preniesť do neho dáta z navigačného systému veliteľského modulu. Nestačilo však iba prečítať dáta z displeja vo veliteľskom module a zadať ich do palubného počítača lunárneho modulu. Dáta bolo treba prepočítať, pretože lunárny modul bol oproti veliteľskému modulu o 180 stupňov otočený (veliteľský a lunárny modul boli spojené „čelami“ k sebe, takže veliteľský modul vlastne letel spiatočky). Vzďaľujúci sa Mesiac z Apolla 13 počas návratu k Zemi Ďalej bolo treba vyriešiť problém, ako vrátiť poškodenú loď na Zem. Bol síce k dispozícii scenár „priameho prerušenia letu“ (direct abort), ktorý vyžadoval zažať hlavný motor servisného modulu a bolo by pri ňom spotrebované všetko palivo. Tento manéver bol však za danej situácie veľmi riskantný. Nikto totiž nepoznal rozsah poškodenia servisného modulu. Hrozili dve nebezpečia. Jednak hrozilo, že hlavný motor dôsledkom poškodenia pri nedávnom výbuchu neudelí lodi potrebný impulz a loď narazí na povrch Mesiaca, jednak hrozilo, že by pri zažatí hlavného motora mohlo dôjsť k ďalšiemu výbuchu. Riadiace stredisko preto zavrhlo scenár direct abort a nechalo loď pokračovať k Mesiacu. Loď sa však nenachádzala na bezpečnej translunárnej dráhe. Ako ju tam dostať? Z vyššie uvedeného dôvodu nie s využitím hlavného motora servisného modulu. Ostávalo teda uskutočniť manéver pomocou motorov zostupovej časti lunárneho modulu, ktorý bol skonštruovaný iba na relatívne krátke použitie pri zostupe na povrch Mesiaca. Bolo potrebné spočítať, kedy a na ako dlho majú byť motory zažaté. Vo výpočtovom stredisku však neexistoval program pre taký výpočet. Bolo preto nutné taký program rýchlo vytvoriť, spočítať parametre manévru a potom ich nechať prekontrolovať odborníkmi v riadiacom stredisku. Počas necelých troch hodín sa podarilo určiť parametre manévru pre návrat na bezpečnú translunárnu dráhu. Korekčný zážih PC+2 burn Po návrate na bezpečnú translunárnu dráhu bolo potrebné vyriešiť ďalší problém. Pri použití tejto dráhy by kozmická loď pristála za štyri dni v Indickom oceáne, kam však nebolo možné počas tej doby dopraviť loď so záchranným tímom. Na palube lunárneho modulu boli zapnuté iba životne dôležité systémy, medzi ktoré nepatrilo vyhrievanie, takže astronauti trpeli zimou blížiacou sa bodu mrazu. Podarilo sa znížiť spotrebu z bežných 50 – 75 A na iba 12 A. Napriek tomu bola pri tejto spotrebe elektriny doba štyroch dní zostávajúcich do pristátia vzhľadom na obmedzenú kapacitu akumulátorov lunárneho modulu príliš dlhá. Existovali dve možnosti, ako upraviť dráhu tak, aby loď pristála v Tichom oceáne. Pri použití prvého variantu by sa let skrátil o 36 hodín, pri použití druhého by sa skrátil iba o 12 hodín. Prvý variant však so sebou niesol dve riziká. Loď by musela okamžite odhodiť servisný modul a pokračovať bez neho. Tým by bol tepelný štít, chrániaci veliteľský modul pred žiarom vznikajúcim pri zostupe trením o atmosféru, po príliš dlhý čas vystavený pôsobeniu otvoreného vesmíru (mikrometeoroidom). Navyše by bolo spotrebované všetko palivo zostupovej časti lunárneho modulu a nezostala by žiadna rezerva pre eventuálnu korekciu dráhy. Preto bol prijatý druhý variant, ktorý skrátil let iba o 12 hodín. K jeho uskutočneniu bolo potrebné 2 hodiny po dosiahnutí bodu najväčšieho priblíženia k Mesiacu vykonať zážih motorov zostupovej časti lunárneho modulu (tzv. PC+2 burn ). Tento zážih bolo treba uskutočniť veľmi presne, preto bol na jeho riadenie použitý palubný počítač navigačného systému. Pretože mal navigačný systém veľkú spotrebu elektriny a pretože sa nepredpokladalo, že bude nutné vykonávať ešte nejaké korekčné manévre, bol po vykonaní zážihu PC+2 burn navigačný systém vypnutý. Vysoká hladina oxidu uhličitého Swigert s improvizovanou redukciou na pripojenie filtrov oxidu uhličitého Medzitým sa objavil ďalší problém. V atmosfére lunárneho modulu stúpala koncentrácia oxidu uhličitého (CO2). Na znižovanie obsahu oxidu uhličitého boli určené filtre obsahujúce hydroxid lítny (LiOH). Ich kapacita inštalovaná v lunárnom module zodpovedala posádke dvoch astronautov počas dvoch dní. V súčasnej situácii však bola nedostatočná. Na palube veliteľského modulu boli síce podobné filtre, ale boli iného tvaru, a tak sa nedali použiť v lunárnom module. Našťastie vznik tohto problému predvídal zodpovedný pracovník riadiaceho strediska už od okamihu, keď sa dozvedel o nehode. So svojimi spolupracovníkmi vymýšľal, ako s využitím pomôcok, ktoré mali astronauti na palube, prispôsobiť filtre veliteľského modulu pre použitie v lunárnom module. Na základe jeho inštrukcií astronauti z ponožky, lepiacej pásky, plastového vrecka a plastového obalu letovej príručky vytvorili adaptér, umožňujúci inštalovať v lunárnom module filtre z veliteľského modulu. Problém s navigáciou Aj keď sa zážih PC+2 burn uskutočnil presne, začala sa loď odchyľovať od žiadúcej dráhy. Ukázalo sa, že príčinou je otvor na vypúšťanie odpadovej vody (moču) do voľného priestoru. Fungoval ako svojho druhu reaktívny motor, odchyľujúci loď zo správnej dráhy. Bolo treba uskutočniť ďalšie korekčné zážihy motoru, ale navigačný systém bol vypnutý. Ako zaistiť, že bude loď v okamihu zážihu smerovať správnym smerom? Do úvahy prichádzala iba technika používaná už v programe Mercury a Gemini, pri ktorej na orientáciu lode použili na zemskom povrchu dobre rozpoznateľnú hranicu medzi dňom a nocou. Zatiaľ čo v programe Mercury a Gemini túto metódu použili v malej vzdialenosti od Zeme, teraz sa loď nachádzala ďaleko od Zeme, a tak hrozilo nebezpečenstvo, že loď zorientujú nepresne. Pritom tzv. vstupný koridor do atmosféry bol veľmi úzky. Keby loď vstúpila do atmosféry pod nedostatočne ostrým uhlom, odrazila by sa od nej a zmizla by v hlbinách vesmíru. Keby naopak vstúpila do atmosféry pod príliš ostrým uhlom, zhorela by v dôsledku nadmerného tepelného namáhania spôsobeného trením o atmosféru. Príprava veliteľského modulu na zostup Zem z Apolla 13 počas návratu domov Zatiaľ v riadiacom stredisku vrcholili práce na vývoji postupu, ktorým astronauti pripravia veliteľský modul na zostup atmosférou. Najmä bolo potrebné zaistiť dostatok elektrickej energie na pristátie. Akumulátor veliteľského modulu bol do značnej miery vybitý vo fáze pred oživením lunárneho modulu. Pozemný tím preto vypracoval postup, ako akumulátor dobiť z rozvodnej siete lunárneho modulu. Veliteľský modul nemal byť nikdy počas letu vypnutý. Neexistoval preto postup, ako ho za letu znova oživiť. Jediný existujúci postup oživenia veliteľského modulu sa za normálnych okolností vykonával dlho pred štartom. Očakávalo sa, že sa podarí akumulátor veliteľského modulu nabiť na 20 až 25%. Bolo preto nevyhnutné s energiou šetriť. Za normálnych okolností sa začínalo oživenie veliteľského modulu zapnutím prístrojov zobrazujúcich namerané údaje, aby sa dalo sledovať ďalší postup oživovania. V tomto prípade sa rozhodlo prístroje zapnúť až nakoniec pred záverečnou kontrolou údajov. Celý postup oživenia preto museli astronauti bezchybne uskutočniť naslepo napriek ich vyčerpaniu spôsobeného zimou, nedostatkom spánku, stresom a pobytom v extrémne malom priestore. Pristátie Servisný modul po oddelení Oddelený lunárny modul Aquarius (Vodnár) potom, čo štyri dni slúžil ako záchranný čln. Vstúpil do zemskej atmosféry nad Fidži a zhorel Súbor:Apollo13 splashdown.jpg|thumb|right|Pristátie veliteľského modulu Apolla 13 v Tichom oceáne, 17. apríl 1970 Pred vstupom do atmosféry bol odhodený najprv servisný a potom lunárny modul. Až keď sa veliteľský modul vzdialil od servisného modulu, uvidela posádka rozsah poškodenia servisného modulu. V celej jeho dĺžke chýbal pruh hliníkového plášťa. Trhlina viedla až k hlavnému motoru, takže je pravdepodobné, že bol poškodený a bolo teda dobre, že ho po nehode nezažali. Stále ešte hrozili dve nebezpečia. Prvá obava vyplývala z možnosti, že výbuch poškodil tepelný štít, ktorý teraz pri prechode atmosférou nesplní svoju funkciu a kabína v atmosfére zhorí. Táto obava padla, keď sa po štvorminútovom výpadku spojenia vo fáze najväčšieho tepelného namáhania kabíny, spôsobeným vrstvou ionizovaného vzduchu v jej okolí, podarilo nadviazať s vracajúcou sa loďou rádiové spojenie. Posledné riziko vychádzalo z možnosti, že zlyhá systém na vypustenie brzdiacich padákov, ktorý mohol byť nefunkčný vplyvom jeho vystavenia extrémne nízkej teplote v tej fáze letu, keď bol vypnutý napájací systém veliteľského a servisného modulu. Našťastie sa ani táto obava nenaplnila a veliteľský modul Odyssey úspešne pristál v piatok 17. apríla 1970 o 18:07:41 UTC na hladinu Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 540 km juhovýchodne od ostrova Niue a 4,5 km od čakajúcej lietadlovej lode USS Iwo Jima . Súbor:Mission Control Celebrates - GPN-2000-001313.jpg|Pracovníci riadiaceho strediska v Houstone ( Mission Control Center ) po bezpečnom pristátí Apolla 13 Súbor:Apollo13 recovery.jpg|Vyzdvihnutie posádky z veliteľského modulu Odyssey Súbor:The Apollo 13 crew following recovery.jpg|Posádka Apolla 13 na palube lietadlovej lode USS Iwo Jima Súbor:President Richard Nixon speaks before awarding the Apollo 13 astronauts the Presidential Medal of Freedom.jpg|Prejav prezidenta Richarda Nixona pred udelením Prezidentskej medaily slobody astronautom Apolla 13


Apollo 9

Context: Prípravy na let Dňa 20. novembra 1967 NASA zverejnila zloženie posádok misií Apollo 8 a 9, ktoré mali nasledovať po Apolle 7, čiže prvom pilotovanom lete programu Apollo. Veliteľom Apolla 8 sa stal Jim McDivitt, pilotom veliteľského modulu David Scott a pilotom lunárneho modulu Russell Schweickart. V záložnej posádke sa začali pripravovať Pete Conrad, Richard Gordon a Alan Bean. Hlavným cieľom Apolla 8 bola prvá pilotovaná skúška lunárneho modulu na obežnej dráhe Zeme. Za veliteľa Apolla 9 bol určený Frank Borman, pilotom veliteľského modulu sa stal Michael Collins a pilotom lunárneho modulu William Anders. Záložnou posádkou sa stali Neil Armstrong, Jim Lovell a Edwin „Buzz“ Aldrin. Apollo 9 malo simulovať na vysoko eliptickej obežnej dráhe Zeme všetky kroky a úkony skutočného pristátia na Mesiaci. Súbor:Apollo 9 Saturn V.jpg|thumb|left|Nosná raketa Saturn V roluje z montážnej haly Vehicle Assembly Building (VAB) k štartovaciemu komplexu 39A, 3. január 1969 Ciele týchto misií a zostavy posádok sa čoskoro zmenili. Výroba lunárneho modulu pre jeho prvý pilotovaný let na obežnej dráhe Zeme sa neustále zdržiavala a čoraz viac bolo zrejmé, že jeho prvý let sa oneskorí. Výcvik posádok medzitým pokračoval. V júli 1968 však vypadol z hlavnej posádky Apolla 9 Michael Collins kvôli operácii kostných výrastkov na chrbtici, ktorú podstúpil 23. augusta. Collinsovo miesto nahradil Jim Lovell zo záložnej posádky a na Lovellovo miesto sa posunul Aldrin, čiže stal sa záložným pilotom veliteľského modulu. Na uvoľnené miesto záložného pilota lunárneho modulu bol dosadený Fred Haise. Dňa 9. augusta 1968 sa oficiálne rozhodlo, že nasledujúci pilotovaný let programu Apollo, čiže Apollo 8, poletí v prípade úspechu Apolla 7 k Mesiacu. Riaditeľ operácií letových posádok Deke Slayton si 10. augusta zavolal do svojej kancelárie Jima McDivitta, veliteľa Apolla 8, a oznámil mu, že jeho posádka sa presúva na Apollo 9 a k Mesiacu poletí Bormanova posádka s Apollom 8 bez lunárneho modulu. McDivitt s tým bez problémov súhlasil, pretože posledné dva roky participoval na vývoji lunárneho modulu a chcel byť tak prvým, kto v ňom poletí. Verejnosť sa o týchto plánoch zatiaľ nedozvedela. V októbri 1968 Apollo 7 úspešne otestovalo veliteľský a servisný modul kozmickej lode Apollo na obežnej dráhe Zeme. Dňa 28. októbra NASA vo svojej tlačovej správe uviedla, že Apollo 8 je momentálne plánované ako misia na obežnú dráhu Zeme pomocou rakety Saturn V (ktorá sa už od 9. októbra nachádzala na štartovacom komplexe 39A) s tým, že na základe vyhodnotenia misie Apollo 7 sa cieľ letu môže zmeniť na jeden z troch scenárov, medzi ktorými boli let na vysoko eliptickú obežnú dráhu Zeme, oblet Mesiaca a let na obežnú dráhu Mesiaca. Dňa 11. novembra sa definitívne rozhodlo, že Apollo 8 prvýkrát zamieri aj s ľudskou posádkou na obežnú dráhu Mesiaca. Nasledujúci deň to NASA oznámila verejnosti. Medzitým pokračovali aj prípravy kozmickej lode a nosnej rakety pre prvý pilotovaný let lunárneho modulu na obežnej dráhe Zeme. Ešte v polovici mája 1968 začali na Kennedyho vesmírne stredisko prichádzať prvé časti nosnej rakety Saturn V s výrobným číslom SA-504. Dňa 9. júna 1968 prišiel na kozmodróm pristávací stupeň lunárneho modulu a 14. júna aj jeho štartovací stupeň. Následne začali ich skúšky vo vákuovej komore, ktoré skončili 27. septembra. Dňa 5. októbra bol dodaný aj veliteľský a servisný modul kozmickej lode Apollo, ktorý tiež podstúpil skúšky vo vákuovej komore. Koncom novembra sa skúšky veliteľského a servisného modulu skončili a začalo sa s montážou lode Apollo. Dňa 3. decembra sa kompletne zostavená kozmická loď premiestnila do Vehicle Assembly Building (VAB) a tam ju pripevnili na vrchol nosnej rakety. Celá zostava sa napokon 3. januára 1969 presunula na štartovací komplex 39A a 19. januára bol dokončený celkový test systémov nosnej rakety. V priebehu 11. a 12. februára sa uskutočnilo skúšobné odpočítavanie a 26. februára o 22:00:00 miestneho času, čiže 28 hodín pred plánovaným štartom, sa začalo finálne odpočítavanie, ale 27. februára o 10:30:00 miestneho času sa kvôli ochoreniu posádky muselo vrátiť na T-42 hodín. Apollo 9 malo pôvodne odštartovať 28. februára, ale pár dní predtým lekári zistili v krvi Jima McDivitta pokles počtu bielych krviniek, čo signalizovalo nástup ľahkej infekcie dýchacieho traktu. McDivitt dostal nádchu, ktorá však v beztiažovom stave dokáže spôsobiť nepríjemné problémy. Nádchu dostali aj zvyšní dvaja členovia posádky, David Scott a Russell Schweickart, a tak sa rozhodlo dať im trocha času na zotavenie. Odpočítavanie sa opäť rozbehlo 1. marca o 02:30:00 miestneho času v T-42 hodín.


Apollo 8

Context: Prípravy na let Dňa 20. novembra 1967 NASA zverejnila zloženie posádok misií Apollo 8 a 9, ktoré mali nasledovať po Apolle 7, čiže prvom pilotovanom lete programu Apollo. Veliteľom Apolla 8 sa stal Jim McDivitt, pilotom veliteľského modulu David Scott a pilotom lunárneho modulu Russell Schweickart. V záložnej posádke sa začali pripravovať Pete Conrad, Richard Gordon a Alan Bean. Hlavným cieľom Apolla 8 bola prvá pilotovaná skúška lunárneho modulu na obežnej dráhe Zeme. Za veliteľa Apolla 9 bol určený Frank Borman, pilotom veliteľského modulu sa stal Michael Collins a pilotom lunárneho modulu William Anders. Záložnou posádkou sa stali Neil Armstrong, Jim Lovell a Edwin „Buzz“ Aldrin. Apollo 9 malo simulovať na vysoko eliptickej obežnej dráhe Zeme všetky kroky a úkony skutočného pristátia na Mesiaci. Súbor:Ap8-KSC-68PC-147.jpg|thumb|left|Nosná raketa Saturn V roluje z montážnej haly Vehicle Assembly Building (VAB) k štartovaciemu komplexu 39A, 9. október 1968 Ciele týchto misií a zostavy posádok sa čoskoro zmenili. Výroba lunárneho modulu pre jeho prvý pilotovaný let na obežnej dráhe Zeme sa neustále zdržiavala a čoraz viac bolo zrejmé, že jeho prvý let sa oneskorí. Výcvik posádok medzitým pokračoval. V júli 1968 však vypadol z hlavnej posádky Apolla 9 Michael Collins kvôli operácii kostných výrastkov na chrbtici, ktorú podstúpil 23. augusta. Collinsovo miesto nahradil Jim Lovell zo záložnej posádky a na Lovellovo miesto sa posunul Aldrin, čiže stal sa záložným pilotom veliteľského modulu. Na uvoľnené miesto záložného pilota lunárneho modulu bol dosadený Fred Haise. Dňa 9. augusta 1968 sa oficiálne rozhodlo, že nasledujúci pilotovaný let programu Apollo, čiže Apollo 8, poletí v prípade úspechu Apolla 7 k Mesiacu. Riaditeľ operácií letových posádok Deke Slayton si 10. augusta zavolal do svojej kancelárie Jima McDivitta, veliteľa Apolla 8, a oznámil mu, že jeho posádka sa presúva na Apollo 9 a k Mesiacu poletí Bormanova posádka s Apollom 8 bez lunárneho modulu. McDivitt s tým bez problémov súhlasil, pretože posledné dva roky participoval na vývoji lunárneho modulu a chcel byť tak prvým, kto v ňom poletí. O dva dni neskôr si Slayton zavolal do kancelárie Franka Bormana. Predostrel mu ponuku na zrušenie jeho plánovaného letu na vysoko excentrickú obežnú dráhu Zeme výmenou za misiu na obežnú dráhu Mesiaca. Borman, vždy stručný a jasný, mu povedal jediné slovo: „Áno.“ Verejnosť sa o týchto plánoch zatiaľ nedozvedela. V októbri 1968 Apollo 7 úspešne otestovalo veliteľský a servisný modul kozmickej lode Apollo na obežnej dráhe Zeme. Dňa 28. októbra NASA vo svojej tlačovej správe uviedla, že Apollo 8 je momentálne plánované ako misia na obežnú dráhu Zeme pomocou rakety Saturn V s tým, že na základe vyhodnotenia misie Apollo 7 sa cieľ letu môže zmeniť na jeden z troch scenárov, medzi ktorými boli let na vysoko eliptickú obežnú dráhu Zeme, oblet Mesiaca a let na obežnú dráhu Mesiaca. Dňa 11. novembra sa definitívne rozhodlo, že Apollo 8 prvýkrát zamieri aj s ľudskou posádkou na obežnú dráhu Mesiaca. Nasledujúci deň to NASA oznámila verejnosti. Medzitým pokračovali aj prípravy kozmickej lode a nosnej rakety pre let, ktorý potom letel ako Apollo 8. Ešte na konci decembra 1967 začali na Kennedyho vesmírne stredisko prichádzať prvé časti nosnej rakety Saturn V s výrobným číslom SA-503 a zároveň sa začalo s jej zostavovaním vo Vehicle Assembly Building (VAB) na pohyblivom vypúšťacom zariadení. Dňa 9. januára 1968 prišla na kozmodróm záťaž simulujúca lunárny modul ( LM test article B ). Vtedy sa ešte počítalo s tým, že pôjde o ďalšiu nepilotovanú skúšku nosnej rakety Saturn V. Aj napriek čiastočnému neúspechu bezpilotného letu Apollo 6 sa vedenie NASA rozhodlo, že ďalší let už bude pilotovaný. Dôvodom bola cena 280 miliónov dolárov, ktorú stál každý štart tejto rakety. Na konci apríla 1968 sa tak raketa Saturn V (SA-503) musela rozobrať, aby sa jej druhý stupeň mohol otestovať pre nadchádzajúci pilotovaný let. Druhý stupeň sa zo skúšok vrátil 27. júna a v zostavovaní rakety sa pokračovalo od 6. augusta. O šesť dní neskôr prišiel na kozmodróm servisný modul lode Apollo a o ďalšie dva dni aj veliteľský modul. Následne začali ich skúšky vo vákuovej komore. V auguste sa tiež dokončilo zostavovanie rakety. Koncom septembra sa skúšky veliteľského a servisného modulu skončili a začalo sa s montážou lode Apollo. Dňa 7. októbra sa kompletne zostavená kozmická loď premiestnila do montážnej haly VAB a tam ju pripevnili na vrchol nosnej rakety. Celá zostava sa napokon 9. októbra presunula na štartovací komplex 39A a 19. novembra bol dokončený celkový test systémov nosnej rakety. V priebehu 10. a 11. decembra sa uskutočnilo skúšobné odpočítavanie. V pondelok 16. decembra astronauti Frank Borman, Jim Lovell a William Anders absolvovali dôkladnú lekársku prehliadku, ktorá trvala tri hodiny a dopadla k veľkej spokojnosti lekárov i posádky. Keďže v USA vtedy práve vyčíňala hongkonská chrípka, všetkých troch proti nej zaočkovali a spolu s nimi aj väčšinu pozemného personálu. V priebehu odpočítavania sa objavila jediná porucha. Pri kontrole sa v zásobe kvapalného kyslíka pre palivové články zistili stopy dusíka. Kyslík bol preto v priebehu jedného zo šiestich plánovaných prerušení príprav vymenený. Podľa názoru riaditeľa príprav štartu Roccoa Petroneho k znečisteniu došlo pravdepodobne v pozemnom zariadení, ktoré sa chladilo kvapalným dusíkom. Dňa 19. decembra o 20:51:00 miestneho času, čiže 28 hodín pred plánovaným štartom, sa začalo finálne odpočítavanie.


Apollo 12

Context: Priebeh letu V piatok 14. novembra 1969 o 06:05 miestneho času astronautov prebudil šéfastronaut Thomas Stafford. Vzápätí Pete Conrad, Richard Gordon a Alan Bean absolvovali poslednú lekársku prehliadku pred štartom. Bean si na to spomínal: „Ráno pred štartom nás prebudili nekresťansky skoro, už v šesť hodín ráno, a hneď odvliekli na lekársku prehliadku. Bolo ešte úplné šero; vonku sa preháňali ťažké mraky a na okenných tabuliach v ordinácii ostalo niekoľko veľkých kvapiek dažďa. Zrazu som dostal hrozný strach, aby nám počasie neurobilo škrt cez rozpočet, alebo aby na mne ten prekliaty felčiar na poslednú chvíľu niečo nenašiel. Lekár, bol to Dr. Harder, mi však našťastie iba ohmatal pulz, zahundral niečo ako ‚aha, zelenáč‘ a požiadal ma, aby som na neho vyplazil jazyk. To som urobil s veľkým potešením.“ Potom sa usadili k raňajkám, ku ktorým sa už tradične podával steak, vajíčka, pomarančový džús, káva a toast. Raňajkovali v spoločnosti Thomasa Stafforda, záložného pilota lunárneho modulu Jima Irwina, riaditeľa programu Apollo Jima McDivitta, člena podpornej posádky Paula Weitza a tiež Chucka Tringaliho, ktorý bol vedúcim tímu podpory posádky Apolla 12. Šiestym spoločníkom pri raňajkách bola plyšová gorila v životnej veľkosti, ktorá patrila Conradovi a pomenoval ju „Irving Glick“. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov a o 08:10 odchod z Budovy pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ). Astronauti spolu s dvoma technikmi a Staffordom nasadli do špeciálne upravenej dodávky, ktorá ich doviezla k 14 km vzdialenému štartovaciemu komplexu 39A. Stafford z dodávky vystúpil pri Stredisku riadenia štartu ( Launch Control Center ). Po príchode na miesto si všimli, že mraky visia nízko nad zemou a veľmi prší. Veliteľ Pete Conrad nastúpil do veliteľského modulu ako prvý a po ňom nasledoval pilot lunárneho modulu Alan Bean. O chvíľu neskôr sa k nim pridal pilot veliteľského modulu Richard Gordon. Štart Apolla 12, 14. november 1969 Misia Apollo 12 odštartovala 14. novembra 1969 o 11:22:00,68 miestneho času (16:22:00,68 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39A v Kennedyho vesmírnom stredisku. Štartovacia zostava sa skladala z nosnej rakety Saturn V (výrobné číslo SA-507), veliteľského modulu Yankee Clipper a lunárneho modulu, ktorý dostal pomenovanie Intrepid . Počasie v čase štartu bolo zlé, nad kozmodrómom viseli nízke búrkové mraky. Ionizované spaliny motorov F-1 prvého stupňa Saturnu V vytvorili dokonalý hromozvod a počas preletu nízkou oblačnosťou v čase T+36 sekúnd do nosnej rakety udrel blesk, ktorý dočasne vyradil dodávku elektrického prúdu z palivových batérií. O 16 sekúnd neskôr raketa dostala ďalší zásah bleskom. Saturn V mal našťastie vlastný nezávislý systém navádzania, a tak letel ďalej po správnej trajektórii. Prepnutie spínača SCE do polohy AUX situáciu vrátilo do normálu. Niekoľko špecialistov po výpadku prúdu ale varovalo vedenie misie, že v dôsledku zásahov bleskom mohlo dôjsť k poškodeniu pyrotechniky na vystrelenie padákov, ktoré budú potrebné pri návrate na Zem. Napriek tomu sa rozhodlo v pokračovaní misie. Navedenie na parkovaciu obežnú dráhu okolo Zeme a jej opustenie prebehlo bez problémov. Na obežnú dráhu okolo Mesiaca bolo Apollo 12 navedené manévrom LOI-1 dňa 18. novembra o 03:47:19 UTC. O deň neskôr, 19. novembra, sa o 04:16:02 UTC po nevyhnutných previerkach (obava z poškodenia lunárneho modulu po zásahoch bleskom) lunárny modul s dvojčlennou posádkou, Conrad a Bean, oddelil od materskej lode. Ešte predtým, ako sa Conrad s Beanom oddelili od veliteľského modulu Yankee Clipper , Gordon zavtipkoval: „Poďme si to prejsť ešte raz. Plyn je napravo a brzda naľavo!“ Gordon potom zostal v materskej lodi krúžiacej okolo Mesiaca. V čase 05:45:40 UTC lunárny modul Intrepid prešiel na zostupovú dráhu. Brzdiaci manéver zakončilo hladké pristátie o 06:54:35 UTC. Cieľom lunárneho modulu Intrepid bolo pristátie na rozhraní Mora poznania ( Mare Cognitum ) a Mora ostrovov ( Mare Insularum ). Toto miesto nebolo vybrané náhodne – nachádzalo sa v blízkosti miesta pristátia sondy Surveyor 3, ktorá tu mäkko pristála 20. apríla 1967 a odoslala na Zem vyše 6 300 snímok. Jej činnosť sa skončila po štrnástich dňoch. Miesto jej pristátia sa podarilo presne určiť zo samotných televíznych záberov sondy. Ďalšie údaje o blízkom okolí miesta pristátia poskytli sondy Lunar Orbiter 3 a Lunar Orbiter 4. Astronauti z Apolla 12 mali vyhľadať už nefunkčnú sondu a odobrať z nej kameru a vzorky kábla. Úlohu splnili, pretože pristáli iba 180 metrov ďaleko. Súbor:Alan Bean on the ladder of LM.jpg|thumb|Alan Bean zostupuje po rebríku lunárneho modulu na povrch Mesiaca, 19. november 1969 Zhruba štyri hodiny po pristátí vypustili Conrad s Beanom vzduch z kabíny lunárneho modulu Intrepid a boli pripravení, oblečení do ťažkých skafandrov, k výstupu na mesačný povrch. Conrad sa pri svojom výstupe stal tretím človekom, ktorý vstúpil na Mesiac. Keďže bol nižšieho vzrastu, povedal pritom: „Jupí! Človeče, pre Neila mohol byť malý, ale pre mňa je dlhý.“ Vzápätí ho nasledoval Bean. Bohužiaľ závada na kamere spôsobila, že farebné televízne vysielanie bolo možné uskutočniť iba na krátky čas, hoci obaja astronauti takmer okamžite inštalovali dvojmetrovú parabolickú anténu, ktorá mala zabezpečiť kvalitný prenos signálu na Zem. Bean a Conrad vykonali zber núdzových vzoriek a asi 180 m od miesta pristátia inštalovali súbor prístrojov ALSEP ( Apollo Lunar Surface Experiment Package ). Po takmer štyroch hodinách ich prvý výstup skončil. Po odpočinku začali 20. novembra o 03:54:45 UTC otvorením dvierok lunárneho modulu s druhým výstupom. Počas tejto vychádzky navštívili sondu Surveyor 3, z ktorej odmontovali televíznu kameru a odobrali vzorky kábla. Neskôr sa v ich elektrickej izolácii našiel životaschopný pozemský mikroorganizmus Streptococcus mitis , čo odborníkov veľmi prekvapilo. Dodnes sa nepodarilo úplne objasniť, ako sa tam dostal. Najpravdepodobnejšou verziou podľa vedcov je, že vinou neopatrnej manipulácie došlo ku kontaminácii súčiastok sondy po návrate na Zem. Lunárny modul Intrepid odštartoval z povrchu Mesiaca 20. novembra o 14:25:47 UTC a o 17:58:20 UTC sa úspešne spojil s veliteľským modulom Yankee Clipper . Potom obaja astronauti prestúpili na materskú loď. Conrad a Bean mali tak špinavé skafandre od mesačného prachu, že Gordon ich najprv odmietol pustiť do veliteľského modulu. Nasledoval prenos 34,35 kg vzoriek do materskej lode a potom bol Intrepid zámerne nasmerovaný na Mesiac, aby vyvolal otrasy povrchu. Dopadol do oblasti Oceánu búrok ( Oceanus Procellarum ) a vzniknuté otrasy zaregistrovali prístroje ALSEP. Potom sa trojica astronautov uložila k odpočinku. Návrat k Zemi začali 21. novembra o 20:49:16 UTC. Preletová dráha si tentokrát vyžiadala dve drobné korekcie. Spiatočný let spestrili úmyselným vypnutím spojenia s riadiacim strediskom v Houstone, pretože chceli mať pokoj. Počas návratu späť sa im naskytla príležitosť pozorovať úplné zatmenie Slnka. Zem sa vtedy ocitla priamo medzi Slnkom a kozmickou loďou Apollo 12, čo nezažila žiadna iná výprava programu Apollo. Obava z poškodenia pyrotechniky na vystrelenie padákov po zásahoch bleskom sa našťastie nenaplnila a 24. novembra o 20:58:24 UTC (10:58:24 havajského času) veliteľský modul Yankee Clipper v poriadku pristál na hladine Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 600 km juhovýchodne od Americkej Samoy a 4,8 km od plánovaného bodu. Náraz na hladinu bol tak silný (až 15 g), že sa kamera v jednom z okien kabíny uvoľnila zo svojho závesu a zasiahla Beana do čela, ktorý na niekoľko sekúnd stratil vedomie. Nič vážne sa mu však nestalo. Posádku a potom aj veliteľský modul vyzdvihla na palubu čakajúca lietadlová loď USS Hornet . Astronauti strávili nasledujúce tri týždne v karanténe, ktorá im skončila 10. decembra a 16. februára 1970 odleteli z Houstonu na 38-denné svetové turné. Navštívili 21 krajín sveta a 26. marca sa vrátili do Houstonu.


Apollo 11

Context: Ciele misie Hlavným cieľom letu Apolla 11 bolo doletieť k Mesiacu, pristáť na jeho povrchu a bezpečne sa vrátiť na Zem. Tým by bol splnený cieľ vyhlásený 25. mája 1961 prezidentom Spojených štátov Johnom F. Kennedym – do konca desaťročia dopraviť astronautov na Mesiac a bezpečne ich vrátiť na Zem. Posádka dostala aj niekoľko vedľajších úloh. Priviezť vzorky mesačného materiálu, umiestniť na povrchu Mesiaca televíznu kameru a uskutočniť niekoľko vedeckých experimentov – vykonať merania toku slnečného vetra pomocou hliníkovej fólie zachytávajúcej častice; zanechať tu laserový kútový odrážač k presnému meraniu vzdialenosti Zem – Mesiac a seizmometer.


Apollo 10

Context: Priebeh letu V nedeľu 18. mája 1969 vstávali astronauti Thomas Stafford a John Young o 07:34 miestneho času. Eugene Cernan vstal už o 06:50, aby na ubytovniach pre posádky mohol privítať katolíckeho kňaza Eugena Cargilla, svojho kamaráta. Potom absolvovali poslednú lekársku prehliadku pred štartom a sadli si k raňajkám. Tradične sa podával steak a vajíčka, pomarančový džús, toast, želé a káva. Raňajkovali v spoločnosti predstaviteľov NASA, Grumman Aircraft, North American Rockwell, kňaza Eugena Cargilla, astronauta Harrisona Schmitta, záložného pilota veliteľského modulu Donna Eiseleho, záložného pilota lunárneho modulu Edgara Mitchella a Jacka Lousmu z podpornej posádky. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov a odchod z Budovy pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ). Astronauti zamávali prítomným a vzápätí spolu s dvoma technikmi a Dekom Slaytonom, riaditeľom operácií letových posádok, nasadli do špeciálne upravenej dodávky, ktorá ich doviezla k 15 km vzdialenému štartovaciemu komplexu 39B. Slayton z dodávky vystúpil pri Stredisku riadenia štartu ( Launch Control Center ). Veliteľ Thomas Stafford nastúpil do veliteľského modulu o 10:06 ako prvý, o 10:11 ho nasledoval pilot lunárneho modulu Eugene Cernan a o 10:16 napokon pilot veliteľského modulu John Young. Joe Engle z podpornej posádky bol vtedy v kabíne a všetkým trom pomáhal usadiť sa na svoje miesta. Štart Apolla 10, 18. máj 1969 Misia Apollo 10 odštartovala 18. mája 1969 o 12:49:00,583 miestneho času (16:49:00,583 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39B v Kennedyho vesmírnom stredisku. V čase 1 minúta a 18 sekúnd po štarte Cernan ohlásil: „To je jazda, zlato, to je jazda!“ Krátko pred oddelením prvého stupňa S-IC raketa Saturn V generovala tak silné vibrácie, že astronauti sa obávali o lunárny modul, ktorý bol uložený v hornom stupni nosiča pod materskou loďou Apollo. V T+3 minúty a 45 sekúnd Young ohlásil: „Ako za starých čias! Je to krásne tam vonku!“ Vzlet na parkovaciu obežnú dráhu okolo Zeme bol nakoniec úspešný. Riadiace stredisko potom po navedení lode na obežnú dráhu Zeme vykonalo kontrolu telemetrie lunárneho modulu, ktorá našťastie ukázala, že je všetko v poriadku. V čase 2 hodiny, 33 minút a 28 sekúnd po štarte posádka opäť zapálila motor tretieho stupňa S-IVB a Apollo 10 zamierilo k Mesiacu. Vibrácie počas zážihu boli opäť tak silné, že veliteľ Stafford údajne zvažoval núdzové vypnutie motora, dôsledkom čoho by Apollo 10 lietalo len po vysoko eliptickej zemskej orbite. Astronaut však zachoval chladnú hlavu a misia pokračovala. Jediná nutná korekcia dráhy sa počas letu k Mesiacu uskutočnila 19. mája o 19:22 UTC. O dva dni neskôr, 21. mája, kozmická loď priletela k Mesiacu. O 20:37:38 UTC Apollo 10 zmizlo za mesačným diskom. Nad odvrátenou stranou Mesiaca bola loď manévrom označeným LOI-1 úspešne navedená na obežnú dráhu vo výške 111,7 – 316,7 km nad povrchom. Po opätovnom nadviazaní spojenia Stafford ohlásil: „Povedzte svetu, že sme práve dorazili.“ Nadšený Cernan ho doplnil: „Riadenie pracovalo úplne fantasticky a motor je jednoducho jedinečný.“ Po dvoch obletoch Apollo 10 zostúpilo na kruhovú dráhu vo výške 111 km. Astronauti vykonávali navigačné merania a potom Stafford so Cernanom preliezli do lunárneho modulu, pričom znova kontrolovali jeho systémy. Potom sa všetci uložili k spánku. Súbor:Apollo 10 Lunar Module Rendezvous.jpg|thumb|Návratový stupeň lunárneho modulu Snoopy po priblížení k veliteľskému modulu Charlie Brown na obežnej dráhe Mesiaca, 23. máj 1969 Nasledujúci deň, 22. máj, bol vyvrcholením letu. Stafford a Cernan opäť prestúpili do lunárneho modulu a pripravili ho na odpojenie. O 19:00:57 UTC, po niekoľkých drobných problémoch, sa v zákryte za Mesiacom obe telesá od seba oddeľujú. Keď je opäť obnovené spojenie, hlásia so svojimi novými volacími znakmi: veliteľský modul ako Charlie Brown a lunárny modul alias Snoopy . Young uvádza do činnosti motory reaktívneho riadiaceho systému ( Reactive Control System , RCS ), takže vzdialenosť medzi oboma loďami vzrastá. Potom Stafford a Cernan vykonali s lunárnym modulom zážih DOI (Descent Orbit Insertion – navedenie na zostupovú obežnú dráhu) a zostúpili na nižšiu obežnú dráhu vo výške nad povrchom. O 21:33 UTC Snoopy preletel v blízkosti miesta vybraného pre pristátie Apolla 11. Gravitačné anomálie však dráhu lunárneho modulu odklonili asi o 7 km južnejšie od budúceho cieľa. Potom sa už Snoopy začína od povrchu Mesiaca vzďaľovať. Fázovací manéver motorom DPS ho vyniesol až do výšky 352 km. O necelé dve hodiny je však opäť v pericentre a astronauti odhadzujú zostupový stupeň. Netušili však, že v poradí operácií bol vynechaný jeden riadok, ktorý požadoval prepnutie záložného riadiaceho systému AGS do režimu fixnej stabilizácie. Následkom toho začal lunárny modul nebezpečne rotovať. Cernan sa v strese neudržal a vykríkol: „Skurvysyn! Čo sa stalo?“ O chvíľu pokračoval: „Niečo sa zbláznilo pri oddeľovaní stupňov. Nezabrzdili sme ešte... Tom, nechaj mi AGS. Prevezmem tú prekliatu vec sám.“ „Charlie Brown, tu Houston,“ informovalo stredisko Younga vo veliteľskom module. „Odhodili stupeň. Dostali sa do prudkej rotácie, ale už to majú pod kontrolou.“ Keď už bolo po všetkom, Cernan ohlásil: „Chlapi, do čerta, neviem, čo to bolo.“ Z riadiaceho strediska dostal upokojujúcu odpoveď: „Nevadí, Snoopy, pre ďalší manéver je všetko v poriadku.“ Do plánovaného manévra motorom APS zostávalo ešte päť minút, ktoré Stafford so Cernanom využili k všeobecnej kontrole systémov. Potom už bol na rade manéver. „Chytím deväť sekúnd pred a budem vám odčítať,“ začal odpočítavanie Cernan. „Doba horenia je len 15 sekúnd, tak to potom pôjde rýchlo. Pozor: 9, 8, 7... 1, zážih!“ „Príjem, Snoopy, potvrdzujeme zážih,“ znela odpoveď zo strediska. „Zostávajúce delta vé 110... ešte 40,“ odpočíta údaje z displeja Cernan. „Pozor Tom... teraz! Je to napínavé... super, super, je to akurát!“ „Charlie Brown, manéver majú za sebou,“ informovalo stredisko Younga. „Išlo im to ako po masle.“ Young odpovedal: „Gratulujem Snoopymu.“ Nadšený Cernan oznámil: „Bol to parádny manéver. Sme tak nízko, že by sme si skoro mohli siahnuť na niektorý z tých kopcov.“ Simulované odštartovanie z mesačného povrchu o 23:44 UTC bolo úspešné. Posádku lunárneho modulu však ešte čakalo viacero manévrov, aby sa Snoopy mohol spojiť s veliteľským modulom Charlie Brown , ktorý stále krúžil okolo Mesiaca. Záverečná fáza stretnutia nastala až po trištvrte hodine. Vlastné spojenie však zabezpečil Young v materskej lodi. Pri misii Apollo 9 sa to ukázalo ako výhodnejšie. K spojeniu veliteľského modulu s návratovým stupňom lunárneho modulu došlo 23. mája o 03:11:02 UTC. Po návrate unaveného Stafforda a Cernana z lunárneho modulu (astronauti si potom sťažovali na jeho nadmernú hlučnosť) na materskú loď sa znovu uzatvoril prielez a Snoopy naplnený odpadkami bol odhodený. Urýchlený motorom APS bol následne odoslaný do vesmíru na heliocentrickú dráhu. Celá trojica zostala na orbite Mesiaca v Apolle 10 ešte celý nasledujúci deň. Dňa 25. mája o 10:25:29 UTC aktivovali nad odvrátenou stranou Mesiaca motor SPS a odštartovali k Zemi. Z troch plánovaných korekcií dráhy bolo nutné uskutočniť len tú poslednú. Počas zostupu do zemskej atmosféry Apollo 10 dosiahlo rýchlosť 39 897 km/h (11,08 km/s), čím sa zapísalo do Guinnessovej knihy rekordov ako najrýchlejší objekt s ľudskou posádkou na palube. V pondelok 26. mája 1969 o 16:52:23 UTC veliteľský modul Charlie Brown pristál pomocou padákov na hladine Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 650 km východne od Americkej Samoy a 6,4 km od čakajúcej lietadlovej lode USS Princeton . Po vyzdvihnutí na palubu lietadlovej lode Stafford povedal: „Je to naozaj dobrý pocit, byť späť na Zemi, keď ste boli až pri Mesiaci.“ Misia Apollo 10 bola hodnotená úspešne a prípravy na let Apollo 11 mohli prejsť do finálnej fázy. Keď Apollo 10 v poriadku odštartovalo, mohla byť 20. mája 1969 z montážnej haly Vehicle Assembly Building vyvezená ďalšia raketa Saturn V, tentokrát na štartovací komplex 39A. Pripravovalo sa historicky prvé pristátie ľudskej posádky na Mesiaci.


Apollo 11

Context: Prípravy na let Prípravy na misiu Apollo 11 sa začali v priebehu januára 1969, kedy na Kennedyho vesmírne stredisko začali prichádzať prvé časti nosnej rakety Saturn V s výrobným číslom SA-506. Ešte 8. januára prišiel na kozmodróm návratový stupeň lunárneho modulu a 12. januára aj jeho zostupový stupeň. Následne začali ich skúšky vo vákuovej komore. Dňa 23. januára prišiel na kozmodróm veliteľský a servisný modul kozmickej lode Apollo, ktorý tiež podstúpil skúšky vo vákuovej komore. Koncom februára sa vo Vehicle Assembly Building (VAB) začala na pohyblivom vypúšťacom zariadení zostavovať nosná raketa, ktorej budovanie trvalo do začiatku marca. Koncom marca sa skúšky veliteľského, servisného aj lunárneho modulu skončili a začalo sa s montážou ich zostavy. Dňa 14. apríla sa kompletne zostavená kozmická loď premiestnila do VAB a tam ju pripevnili na vrchol nosnej rakety. V priebehu 20. mája sa celá zostava presunula na štartovací komplex 39A a 6. júna bol dokončený celkový test systémov nosnej rakety. Súbor:Apollo 11 Saturn V SN SA506 (69-HC-620).jpg|thumb|right|Nosná raketa Saturn V roluje z montážnej haly Vehicle Assembly Building (VAB) k štartovaciemu komplexu 39A, 20. máj 1969 Prvé miesto pristátia pre lunárny modul programu Apollo, v južnej časti Mora pokoja ( Mare Tranquillitatis ), približne 20 km juhozápadne od krátera Sabine D, bolo vybrané sčasti preto, lebo bolo automatickými pristávacími sondami Ranger 8 a Surveyor 5 ako aj orbitálnou mapovacou sondou Lunar Orbiter charakterizované ako relatívne ploché a hladké, a tým pádom si nevyžadovalo nejaké namáhavé povrchové aktivity posádky. Armstrong ho pohotovo hneď po pristátí nazval „Tranquility Base“ (Základňa Tranquility/Základňa pokoja). Všeobecný termín štartu Apolla 11 bol stanovený na 16. júla 1969, ale až jedna z porád, nazývaných Flight Readiness Review (revízia pripravenosti letu), konaná 17. júna 1969 a trvajúca deväť hodín, potvrdila šestnásty júl s definitívnou platnosťou. Termíny štartov záviseli najmä od svetelných pomerov počas pristátia na Mesiaci. Slnečné svetlo muselo dopadať pod uhlom v rozmedzí od 5° do 14°. Pri menšom uhle by vrhané tiene skresľovali skutočnú topografiu terénu, pri väčšom uhle by intenzita svitu „vymazala“ kontrast a orientačné znaky, podľa ktorých sa astronauti riadili. Apollo 11 malo odštartovať tak, aby Slnko v okamihu pristátia lunárneho modulu Eagle stálo 10,8° nad mesačným obzorom. Termín štartu sa blížil a tempo príprav bolo prudké. Dňa 26. júna sa posádka presťahovala do ubytovní pre astronautov v Budove pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ) v Kennedyho vesmírnom stredisku, aby nebola rušená vo svojom sústredení. Posledné dva týždne pred štartom posádka strávila v karanténe, najmä z dôvodu izolácie pred možnou nákazou a nutnosti koncentrácie na let. Nikto však neriešil ako mali astronauti uniknúť nákaze, napríklad od obsluhy simulátoru a ostatného personálu. Počas záverečných príprav, kedy Armstrong a Aldrin nacvičovali v simulátore, ktorý bol prepojený s riadiacim strediskom tak, ako počas skutočného letu, im SimSup (Simulation Supervisor – riadiaci simulácie) zadal situáciu so zaseknutou tryskou orientačného systému lunárneho modulu. Riadiace stredisko s prerušením pristátia váhalo. Armstrong vedel, že v takejto situácii treba prerušiť pristátie, ale čakal na reakciu strediska. Bolo už neskoro, keď riadiace stredisko vyzvalo posádku na prerušenie pristátia – lunárny modul sa simulovane roztrieštil o mesačný povrch. Aldrin nemohol pochopiť, prečo Armstrong čakal na reakciu strediska. On však chcel otestovať reakcie riadiaceho strediska a z toho mu vyplynulo, že v určitých prípadoch bude na kritické rozhodnutia úplne sám. V priebehu 2. a 3. júla sa uskutočnilo skúšobné odpočítavanie a 14. júla o 17:00:00 miestneho času, čiže 28 hodín pred štartom, začalo finálne odpočítavanie. Posádka sa v ten deň zaoberala poslednými nácvikmi v simulátoroch a lietala na nadzvukových cvičných prúdových lietadlách T-38, aby si oživila reflexy a eliminovala možný nástup kinetózy počas letu.


Apollo 6

Context: Ciele misie Štart Apolla 6, 4. apríl 1968 Rok po tragickej smrti astronautov v Apolle 1 pred jeho štartom z rampy LC-34 na Cape Kennedy bola vyslaná už tretia loď bez posádky na obežnú dráhu Zeme s cieľom otestovať návrat lode po simulovanom oblete Mesiaca do atmosféry Zeme druhou kozmickou rýchlosťou.


Neil Armstrong

Context: Let k Mesiacu trval tri dni. Vo voľných chvíľach astronauti odpočívali pri hudbe, Neil Armstrong si za týmto účelom vyžiadal dve skladby – Novosvetskú symfóniu Antonína Dvořáka, ktorú si obľúbil už keď hral v univerzitnom koncertnom súbore, a album Music out of the Moon Samuela Hoffmana. Asi v polovici cesty prišiel čas na korekciu dráhy. Dňa 19. júla po 17:21 UTC nad odvrátenou stranou Mesiaca Apollo prešlo na obežnú dráhu okolo Mesiaca. Na druhý deň, 20. júla o 17:47 UTC, sa Armstrong a Aldrin v lunárnom module odpojili od veliteľského modulu, v ktorom zostal Collins. O 19:05 ich motor lunárneho modulu (DPS) naviedol na zostupovú dráhu s najnižším bodom vo výške 13 km nad mesačným povrchom. O 20:05 zapálili DPS druhýkrát a začali vlastný zostup.


Zoznam lunárnych astronautov

Context: Introduction Súbor:Apollo 11 Prime Crew - GPN-2000-001164 - Ap11-s69-31740.jpg|thumb|right|Posádka Apolla 11. Zľava doprava: Neil Armstrong, Michael Collins a Buzz Aldrin Dvadsaťštyri astronautov bolo na alebo v blízkosti Mesiaca. Dvanásť z nich pristálo a chodilo po jeho povrchu. Všetci to boli muži zo Spojených štátov amerických (Eugene Cernan pôvodom zo Slovenska ) , ktorí cestovali na Mesiac v rámci programu Apollo americkej vesmírnej agentúry NASA v čase od decembra 1968 do decembra 1972. Okrem týchto 24 ľudí žiadny iný človek neopustil obežnú dráhu Zeme (do vzdialenosti väčšej ako niekoľko stoviek kilometrov); vzdialili sa od Zeme na väčšiu vzdialenosť, ako ktokoľvek iný.


Zoznam lunárnych astronautov

Context: Ľudia, ktorí sa priblížili k Mesiacu bez pristátia Na všetkých vymenovaných misiách sa zúčastnili traja astronauti. Jeden ostal na orbite Mesiaca, pokiaľ druhí dvaja pristáli na povrchu. Ďalšie misie Apollo 8, Apollo 10 a Apollo 13 mali trojčlennú posádku a dostali sa do blízkosti Mesiaca (vstúpili na orbitu Mesiaca – prvé dve misie, kým Apollo 13 len preletelo okolo). Takže ďalších dvanásť ľudí sa dostalo do blízkosti Mesiaca: Frank Borman – Apollo 8 Jim Lovell – Apollo 8, Apollo 13 Bill Anders – Apollo 8 Tom Stafford – Apollo 10 Michael Collins – Apollo 11 Dick Gordon – Apollo 12 (bol naplánovaný na vylodenie s misiou Apollo 18) Jack Swigert – Apollo 13 Fred Haise – Apollo 13 (bol naplánovaný na vylodenie s misiou Apollo 19) Stuart Roosa – Apollo 14 (bol naplánovaný na vylodenie s misiou Apollo 21) Al Worden – Apollo 15 Ken Mattingly – Apollo 16 Ronald Evans – Apollo 17 Lovell, Young a Cernan boli jediní traja astronauti, ktorí boli na dvoch mesačných misiách. Z týchto troch iba Lovell nevkročil na mesačný povrch. Lovell a Haise sa mali dostať na povrch, ale porucha Apolla 13 im to znemožnila.


Apollo 11

Context: 35. výročie Súbor:Apollo 11 - Crew at the White House.jpg|thumb|right|Posádka Apolla 11 v Bielom dome pri príležitosti 35. výročia prvého pristátia ľudí na Mesiaci. Zľava doprava: Michael Collins, prezident USA George W. Bush, Neil Armstrong a Buzz Aldrin Dňa 20. júla 2004, pri príležitosti 35. výročia prvého pristátia ľudí na Mesiaci, NASA usporiadala oslavu, na ktorej sa zúčastnilo veľa bývalých astronautov. Konala sa v Národnom múzeu letectva a kozmonautiky vo Washingtone, D. C. Nasledujúci deň prijal astronautov Apolla 11 prezident George W. Bush.


Apollo 17

Context: Introduction  Apollo 17 bolo posledným americkým pilotovaným kozmickým letom v rámci programu Apollo a šiestym, pri ktorom ľudia pristáli na Mesiaci. Výprava Apolo 17 mierila do údolia Taurus-Littrow na východnej pologuli Mesiaca, pričom posádka vykonala tri výstupy na jeho povrch. Posledným človekom na Mesiaci v 20. storočí sa stal Eugene Cernan, astronaut so slovenskými a českými koreňmi. Apollo 17 bolo zároveň jedinou misiou programu Apollo, ktorej sa zúčastnil profesionálny vedecký pracovník, geológ Harrison Schmitt. Astronauti doviezli späť na Zem 110,52 kg mesačných vzoriek.


Apollo 17

Context: Priebeh letu Nočný štart Apolla 17, 7. december 1972 Misia Apollo 17 odštartovala vo štvrtok 7. decembra 1972 o 00:33:00,63 miestneho času (05:33:00,63 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39A v Kennedyho vesmírnom stredisku. Štartujúca raketa Saturn V ožiarila nočnú oblohu nad Floridou, čo bol impozantný úkaz pre prizerajúcich sa divákov. Navedenie kozmickej lode na parkovaciu obežnú dráhu okolo Zeme prebehlo bez problémov. Trojhodinové oneskorenie štartu sa podarilo „dohnať“ letom po rýchlejšej dráhe. Po dvoch obehoch sa loď zážihom tretieho stupňa S-IVB nosnej rakety, manéver TLI (Trans Lunar Injection – navedenie na dráhu k Mesiacu), odpútala od Zeme a zamierila k Mesiacu. Prestavba lode, pri ktorej sa lunárny modul pripájal na opačný koniec veliteľského modulu, než s ktorým bol spojený pri štarte, prebehla tiež bez problémov. Apollo 17 priletelo k Mesiacu 10. decembra. Manévrom LOI (Lunar Orbit Insertion – usadenie na obežnú dráhu Mesiaca) bolo o 19:47:22 UTC nad odvrátenou stranou Mesiaca navedené na obežnú dráhu. Neskôr, 11. decembra o 00:16 UTC, nasledoval manéver DOI (Descent Orbit Insertion – navedenie na zostupovú obežnú dráhu), ktorý súlodie uviedol na nižšiu dráhu (najnižší bod dráhy bol znížený na výšku 18 km nad povrchom), čím sa ušetrilo palivo v lunárnom module. Súbor:NASA Apollo 17 Lunar Roving Vehicle.jpg|thumb|right|Eugene Cernan počas prvej skúšobnej jazdy s mesačným vozidlom LRV ( Lunar Roving Vehicle ) na Mesiaci, 12. december 1972 Po obvyklých previerkach sa o 17:20:56 UTC astronauti Eugene Cernan a Harrison Schmitt v lunárnom module Challenger oddelili od veliteľského modulu America , v ktorom zostal Ronald Evans. Lunárny modul Challenger úspešne pristál 11. decembra o 19:54:57 UTC v údolí Taurus-Littrow v mesačnom Mori jasu ( Mare Serenitatis ). Cernan a Schmitt potom vykonali nevyhnutné previerky lunárneho modulu a svojich skafandrov. O 23:54:49 UTC začali s prvým výstupom na mesačný povrch. Krátko po vstupe na povrch Cernan povedal: „Tieto prvé kroky Apolla 17 patria tým, ktorí ich jeho posádke umožnili.“ Nasledoval ho nadšený geológ Schmitt: „Ľudia, tu je minerálov. Ak som niekedy videl geologický raj, tak je to tu!“ Po inštalácii prístrojov ALSEP ( Apollo Lunar Surface Experiment Package ) obaja vyšli na krátku prechádzku juhovýchodným smerom. Vzhľadom na časovú tieseň sa musela skrátiť, takže počas prvého výstupu, ktorý trval vyše 7 hodín, prešli asi len 4 km. S druhým výstupom začali 12. decembra o 23:28:06 UTC, pričom sa najprv venovali montáži náhradného blatníka na mesačnom vozidle. Improvizovaný blatník, ktorý vyrobili z máp vytlačených na umelej hmote, mal nahradiť odtrhnutý a stratený pôvodný kus. Akonáhle bolo všetko hotové, vyšli s opraveným roverom na západ ku kráteru Nansen. Cestou inštalovali nálož pre aktívny seizmický experiment. Napriek tomuto zdržaniu absolvovali v priebehu 70 minút trasu dlhú 9,1 km. Rýchlosť vozidla sa držala na 11 km/h, len pri jazde do kopca klesala na iba 5 km/h. Na okraji morénového poľa pri kráteri Nansen Cernan a Schmitt opustili vozidlo a začali stúpať hore do svahu Južného masívu. Nebolo to jednoduché, pretože svah mal miestami sklon až 20° a v sypkej pôde sa im šmýkalo pri každom kroku. Geologický nález im však stál za tú námahu. Potom sa už pomaly vracali späť k lunárnemu modulu, so zastávkami určenými na zber minerálov. Pri kráteri Shorty sa im podarilo nájsť zaujímavé vzorky oranžovej pôdy. Druhý výstup skončil po 7,5 hodine, pričom s vozidlom tentokrát najazdili 19 km. Súbor:As17-134-20382.jpg|thumb|Harrison Schmitt pózuje pri americkej vlajke počas prvého výstupu na mesačný povrch Cernan na začiatku tretieho výstupu, 13. december 1972 Schmitt skúma obrovský balvan, ktorý sa skotúľal po úpätí hory Tretí výstup začal 13. decembra o 22:25:48 UTC a na preskúmanie im zostávali oblasti na sever od miesta pristátia. Po bezproblémovej jazde Cernan rover odstavil na kraji úzkeho údolia so strmými svahmi na úpätí Severného masívu. Vozidlo odparkoval pred veľkým balvanom, ktorý Schmitt pomenoval „rozštiepený kameň“. Zanietený geológ potom začal s vedeckou prednáškou o kameni aj okolitom teréne: „Vyzerá to ako anorthositické gabbro. Sú tu veľké inklúzie materiálu bez bublín. Južná polovica je v heterogénnej textúre. Ide buď o nejaké rekryštalizované brekcie, alebo tá anorthositická magma nachytala na seba veľa prímesí. Táto druhá možnosť je podľa mňa pravdepodobnejšia. Keď to porovnám so zastávkami na opačnej strane pri Južnom masíve, tak sa tu vyskytujú horniny oveľa komplikovanejšieho charakteru. Prímesi, ich usporiadanie a vôbec všetko, čo tu vidím okolo. Podľa mojich predstáv, ale to je len teória, pri nejakom veľkom impakte vytryskli roztavené horniny do okolia. Potom dopadli na svahy Severného masívu, tam sa na ne prilepili povrchové vrstvy a celá zmes postupne stuhla.“ „Tak už dosť, Jack,“ ozval sa Cernan. „Kto ťa má počúvať?! Poď, vylezieme kúsok vyššie a urobíme panoramatické snímky.“ Keď došli vyššie, ukázal sa im okázalý výhľad. Trvalo 70 minút, než sa s vozidlom opäť rozbehli, tentoraz na juhovýchod do oblasti zvrásnených útvarov. „Vyzerajú ako tvár starého, storočného človeka,“ zhodnotil ich Cernan. Potom sa stočili na juhozápad, k Van Sergovmu kráteru, ktorý mal byť podľa predpokladov geológov mladým impaktným útvarom. „To je prvé miesto v tejto oblasti,“ kvitoval s rešpektom Cernan, „do ktorého sa geológovia na Zemi trafili.“ Poslednú plánovanú zastávku však museli kvôli nedostatku času vynechať. Čakalo na nich ešte odhalenie pamätnej dosky s textom: : Tu človek dokončil svoj prvý : prieskum Mesiaca : December 1972, r.P. : Nech mier, s ktorým sme prišli, : sa odrazí v živote celého ľudstva V závere ceremónie sa Schmitt, držiaci v ruke brekciu, obrátil k návštevníkom houstonského strediska, medzi ktorými bolo aj 39 mladých ľudí z rôznych krajín sveta: „Tento kameň,“ povedal geológ, „je zložený z úlomkov množstva hornín najrôznejších tvarov, veľkostí a farieb. Všetky dohromady sú spojené v celok, ktorý tu ležal a vlastne žil veľmi mierumilovným spôsobom. Až sa tento kameň ocitne na Zemi, radi by sme dali po kúsku všetkým krajinám na celom svete ako symbol súladu a mieru do budúcnosti. Koniec programu Apollo znamená, že sa teraz dvere privierajú. Nádej budúcnosti však spočíva v mladých ľuďoch, ktorí sa učia žiť a pracovať spoločne.“ „My potom,“ nadviazal Cernan, „sme povinní sa poďakovať tisícom pracovníkov v priemysle, ktorí sa zaslúžili o to, že program Apollo, projekt výskumu Mesiaca človekom, sa mohol úspešne realizovať.“ Cernan potom zaviezol mesačné vozidlo, s ktorým počas tretieho výstupu prešli ďalších 12 km, do vzdialenosti asi 100 metrov od lunárneho modulu, aby bolo možné snímať ich štart z Mesiaca. Naposledy vystúpil z vozidla a do mesačného prachu vyryl písmená TDC, iniciály jeho dcéry Teresy Dawn Cernan. Potom sa už pripravili k návratu do lunárneho modulu. Najprv nastúpil Schmitt. Cernan krátko pred definitívnym návratom do lunárneho modulu povedal: Cernan sa tak zapísal do histórie ako na dlhý čas posledný človek, ktorý zanechal svoje stopy na Mesiaci. Posledný výstup na mesačný povrch trval 7 a štvrť hodiny. Celkovo v priebehu troch výstupov získali 110,52 kg mesačných hornín a prachu. Ronald Evans medzitým vo veliteľskom module America snímkoval na obežnej dráhe vybrané oblasti mesačného povrchu pomocou vedeckých prístrojov SIM ( Scientific Instrument Module ), ktoré boli umiestnené v servisnej časti kozmickej lode. Štart návratového stupňa lunárneho modulu Challenger z Mesiaca, ktorý sa uskutočnil 14. decembra o 22:54:37 UTC, a následné spojenie s veliteľským modulom America , 15. decembra o 01:10:15 UTC, bolo tiež bez problémov. Astronauti vyložili náklad vzoriek a experimentov z lunárneho modulu a ešte v ten istý deň o 04:51:31 UTC došlo k odhodeniu teraz už nepotrebného návratového stupňa Challengera . Štart z obežnej dráhy Mesiaca smerom späť k Zemi, manéver TEI (Trans Earth Injection), sa uskutočnil 16. decembra o 23:35:09 UTC. Úspešne vykonaný kritický manéver posádka oslávila televíznym prenosom krátko potom, ako kozmická loď Apollo 17 vyletela spoza odvrátenej strany Mesiaca. Na obrazovkách sa objavil kráter Ciolkovskij a Schmitt v úlohe komentátora ohlásil: „Môžete s nami pozorovať oblasť na severnej pologuli Mesiaca, ktorú ľudia zatiaľ ešte príliš často nevideli. Vlastne sa na tomto začína ešte len pracovať a dúfam, že sa s tým hneď tak neprestane.“ Počas jeho reči sa kozmická loď rýchlo vzďaľovala, takže čoskoro bolo možné uvidieť celý Mesiac. „Vďaka Apollu,“ pokračoval Cernan, „sa podarila realizácia zdanlivo nemožného sna. Je to úspech celého národa. Verím, že budúce úspechy dosiahne celé ľudstvo. Toto bol len začiatok. Začiatok, ktorý neskončí, kým v človeku zostane túžba po poznaní.“ Počas druhého dňa spiatočnej cesty sa Evans pripravoval na výstup do otvoreného vesmíru. Astronauti si obliekli skafandre, vypustili vzduch z kabíny a potom otvorili vstupný otvor. „Priamo proti prielezu vidím Zem,“ vykríkol Evans, pripravený na výstup. „Vlastne kosáčik Zeme. Ľudia to je pohľad!“ Opatrne sa prestrčil prielezom a pridržiaval sa úchytov na kozmickej lodi. „To je obrovské,“ vydýchol. „Hovor si čo chceš, ale kým toto nevyskúšaš, tak nie si naozajstný astronaut.“ Cieľom jeho výstupu bolo priniesť zo servisného modulu dve kazety s filmom a jednu špeciálnu kazetu so záznamom radarovej sondáže. Evans sa stal tretím človekom, ktorý uskutočnil výstup do otvoreného vesmíru v cislunárnom priestore (priestor medzi Zemou a dráhou Mesiaca). Zvyšok letu prebehol už len v znamení jedla, spánku, navigačnej rutiny, upratovania a príprav na pristátie. Apollo 17 pristálo v utorok 19. decembra 1972 o 19:24:59 UTC pomocou padákov na hladinu Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 400 km severovýchodne od ostrova Niue, približne 640 metrov od predpokladaného bodu pristátia a vo vzdialenosti 6,4 km od čakajúcej lietadlovej lode USS Ticonderoga . Žabí muži vytiahli astronautov do člnov asi pol hodinu po pristátí a o necelú hodinu už boli Cernan, Evans a Schmitt na palube lietadlovej lode.


Apollo 1

Context: Vývoj programu Apollo V roku 1967 bol nevyhlásený súboj o Mesiac medzi Spojenými štátmi a Sovietskym zväzom v plnom prúde. Preto vývoj novej kozmickej lode na mesačnú výpravu prebiehal vo veľkej rýchlosti. Prvá kozmická loď bola dodaná na kozmodróm na Cape Kennedy už v auguste 1966. Dodávku získala firma North American Aviation napriek tomu, že nevyhrala výberové riadenie. Dokázala si pomôcť vďaka zákulisným jednaniam.


Apollo 4

Context: Ciele misie Štart Apolla 4, 9. november 1967 Desať mesiacov po tragickej smrti astronautov v Apolle 1 pred jeho štartom z rampy LC-34 na Cape Kennedy bola vyslaná na obežnú dráhu Zeme prvá loď bez posádky. Pri tomto lete sa prvýkrát vyskúšala raketa Saturn V a tepelný štít kozmickej lode Apollo pri vstupe do atmosféry druhou kozmickou rýchlosťou. Okrem tejto hlavnej úlohy sa preverila činnosť riadiaceho strediska v Houstone v spolupráci s ďalšími sledovacími stanicami a loďami na oceáne.


Program Apollo

Context: Introduction logo programu Apollo Súbor:Aldrin Looks Back at Tranquility Base - GPN-2000-001102.jpg|náhľad|Astronaut Buzz Aldrin a lunárny modul, expedícia Apollo 11 Súbor:Aldrin Apollo 11 original.jpg|náhľad|Astronaut Buzz Aldrin, expedícia Apollo 11 Program Apollo (1961 – 1972) bol americký program pilotovaných kozmických letov realizovaný americkým Národným úradom pre letectvo a kozmonautiku (NASA). Potom, čo program Mercury dokázal, že kozmické lety s ľudskou posádkou sú uskutočniteľné, bol odštartovaný program Apollo. Jeho pôvodným cieľom bol ďalší výskum vesmíru a poprípade dosiahnutie obežnej dráhy Mesiaca. Tento cieľ bol stanovený potom, čo prezident USA John F. Kennedy vo svojom prejave z 25. mája 1961 uviedol, že by Spojené štáty mali dopraviť človeka na Mesiac a bezpečne naspäť na Zem do roku 1970. Hlavným cieľom programu Apollo sa stalo práve pristáť na Mesiaci. Medzitým sa začal program Gemini, ktorý mal umožniť vyskúšanie technológií a postupov nevyhnutných pre mesačné misie. Po ôsmich rokoch, počas ktorých sa uskutočnil celý rad skúšobných letov, a pri ktorých zahynuli prví americkí kozmonauti (požiar Apolla 1 počas tréningu štartu), sa podarilo cieľ programu Apollo splniť. Megaraketa Saturn V s Apollom 11 vzlietla 16. júla 1969. Posádka pristála na Mesiaci 20. júla 1969 a po nej sa po ňom prechádzalo ešte 10 ďalších kozmonautov. Vesmírna loď Apollo sa vo všetkých prípadoch lunárnych letov skladala z troch základných častí: veliteľského, servisného a lunárneho modulu. Na Zem sa vracal vždy iba veliteľský modul. Po splnení Kennedyho úlohy dopraviť človeka na Mesiac podpora pre americký kozmický program ochabla. To sa prejavilo aj predčasným ukončením misií Apollo – hoci boli plánované ešte tri ďalšie lety, program bol ukončený v decembri 1972 letom Apolla 17 (je zaujímavé, že to bolo prvýkrát a dosiaľ posledný raz, čo sa na povrch Mesiaca dostal profesionálny vedec – geológ Harrison Schmitt). Jednou z príčin predčasného ukončenia programu boli aj rozpočtové škrty vyvolané vojnou vo Vietname. Je zaujímavé, že od programu Apollo sa žiadny človek nevydal do vesmíru ďalej ako na nízku obežnú dráhu. Šesť letov (Apollo 11, Apollo 12, Apollo 14, Apollo 15, Apollo 16 a Apollo 17) sa dostalo až na Mesiac. Apollo 7 a 9 vzlietli iba na obežnú dráhu Zeme, aby otestovali veliteľský a mesačný modul. Apollo 8 a 10 testovali rôzne komponenty na obežnej dráhe Mesiaca a fotografovali jeho povrch. Apollo 13 nepristálo na Mesiaci z dôvodu poruchy, ale tiež získalo jeho fotografie. Posádky Apollo 15, 16, 17 mali už k dispozícii aj mesačné vozidlo, ktoré umožňovalo preskúmať väčšiu plochu oblastí mesačného povrchu. Vozidlo dosahovalo rýchlosť /h. Kozmonauti Apollo 16 sa vzdialili vyše od lunárneho modulu; viackrát pritom stratili mesačnú loď z dohľadu. Orientáciu za nich robil počítač na Zemi, ktorý pomocou údajov prístrojov mesačného vozidla s priebežnou zmenou uhla vzhľadom na Slnko udával smer k lunárnemu modulu. Postupne sa zdokonalila i technika prenosu televízneho obrazu, čo umožnilo jedinečné pohľady na mesačné horstvá a údolia, na prácu v mesačnom teréne. Šesť letov, ktoré pristáli na Mesiaci, získalo cenné vedecké dáta a takmer mesačných vzoriek. Uskutočnené pokusy a pozorovania zahŕňali mechaniku zemín, meteoroidy, otrasy zeme, šírenie tepla, meranie vzdialenosti Mesiaca od Zeme, magnetické pole a slnečný vietor.


Mesiac v umení a literatúre

Context: Externé odkazy  Populárne piesne o Mesiaci (po anglicky)


Holiday

Context: Hudobné video Prvá polovica hudobného videa bola natočená v aute (1968 Mercury Monterey convertible, v ktorom Billie Joe Armstrong, Mike Dirnt a Tré Cool žúrujú a jazdia po meste. V druhej polovici sú v bare a vystrájajú, pričom každý z nich má iný charakter.


Apollo 16

Context: Priebeh letu V nedeľu 16. apríla 1972 astronautov prebudil Deke Slayton, riaditeľ operácií letových posádok, o 07:39 miestneho času. Následne John Young, Ken Mattingly a Charles Duke absolvovali poslednú lekársku prehliadku pred štartom a o 08:24 si sadli k raňajkám. Podával sa grapefruitový džús, filet mignon, vaječná omeleta, anglické muffiny s maslom, ovocný džem a káva. Pri raňajkách im spoločnosť robili Deke Slayton, záložný pilot veliteľského modulu Stuart Roosa, záložný pilot lunárneho modulu Edgar Mitchell, Dave Ballard, vedúci tímu podpory posádky Apolla 16 a Charles Buckley, riaditeľ bezpečnostnej služby Kennedyho vesmírneho strediska. Potom nasledovalo obliekanie skafandrov a o 09:48 odchod z Budovy pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Operations Building ). Astronauti spolu s dvoma technikmi a Slaytonom nasadli do špeciálne upravenej dodávky, ktorá ich doviezla k 14 km vzdialenému štartovaciemu komplexu 39A. Slayton z dodávky vystúpil pri Stredisku riadenia štartu ( Launch Control Center ). Veliteľ John Young nastúpil do veliteľského modulu ako prvý a po ňom nasledoval pilot lunárneho modulu Charles Duke. O chvíľu neskôr sa k nim pridal pilot veliteľského modulu Ken Mattingly. Štart Apolla 16, 16. apríl 1972 Misia Apollo 16 nakoniec úspešne odštartovala 16. apríla 1972 o 12:54:00,59 miestneho času (17:54:00,59 svetového času) zo štartovacieho komplexu 39A v Kennedyho vesmírnom stredisku. Navedenie kozmickej lode na parkovaciu obežnú dráhu okolo Zeme prebehlo bez problémov. Po odlete z obežnej dráhy Zeme loď letela k Mesiacu, kam priletela po troch dňoch. Let k Mesiacu prebehol tiež bez problémov a 19. apríla o 20:22:27,87 UTC bol nad odvrátenou stranou Mesiaca spustený motor SPS v servisnom module, ktorý súlodie úspešne spomalil a naviedol na obežnú dráhu vo výške 108 – 315,6 km nad povrchom. Po navedení na obežnú dráhu Mesiaca nasledovali prípravy na manéver DOI (Descent Orbit Insertion – navedenie na zostupovú obežnú dráhu), ktorý súlodie uviedol na nižšiu dráhu (najnižší bod dráhy bol znížený na výšku 19,8 km nad povrchom), čím sa ušetrilo palivo v lunárnom module. Zvyšok štvrtého letového dňa astronauti strávili pozorovaniami a prípravami na aktiváciu lunárneho modulu, prípravami na odpojenie od materskej lode a pristátie. Prípravy na oddelenie lunárneho modulu Orion od veliteľského modulu Casper pokračovali nasledujúci deň, 20. apríla, kedy astronauti John Young a Charles Duke prestúpili do lunárneho modulu a o 18:07:31 UTC sa oddelili od materskej lode, v ktorej zostal Ken Mattingly. Pol hodinu po oddelení lunárneho modulu, v čase keď sa obe kozmické lode nachádzali nad odvrátenou stranou Mesiaca a nebola možná komunikácia s riadiacim strediskom, Mattingly astronautom do lunárneho modulu ohlásil problémy s kyvnými závesmi motora SPS, čo znamenalo možné prerušenie pristátia a návrat späť k Zemi, pretože pre pristátie na Mesiaci musela byť podľa letových pravidiel materská loď bezchybná. Riadiace stredisko v Houstone následne problém riešilo až niekoľko hodín a nakoniec došlo k záveru, že vo veliteľskom module ide iba o poruchu v elektrickej inštalácii, a je možné pokračovať ďalej v misii. Nasledovala cirkularizácia obežnej dráhy materskej lode a Young s Dukom v lunárnom module dostali povolenie na pristátie. Lunárny modul Orion úspešne pristál 21. apríla o 02:23:35 UTC v pevninskej oblasti Descartes Highlands a približne 85 km od krátera Descartes. Pred nimi na povrch Mesiaca dopadol posledný stupeň nosnej rakety Saturn. Súbor:John Young stands on the rim of Plum Crater while collecting lunar samples.jpg|thumb|John Young odoberá vzorky na okraji krátera Plum počas prvého výstupu na mesačný povrch, 21. apríl 1972 Po 14 hodinách od pristátia začali obaja astronauti s prvým výstupom na mesačný povrch. „Tu ste, vy tajomné neznáme vysokohorské pláne u Descarta,“ ohlásil Young. „Apollo 16 sa chystá zmeniť vašu tvárnosť.“ „Tony,“ kričí Duke na komunikátora v riadiacom stredisku, „tento prvý krok po Mesiaci je nadovšetko. Johoho, je to tak obrovské, že tomu nemôžem uveriť!“ Najskôr vyložili mesačné vozidlo LRV ( Lunar Roving Vehicle ), nasledovala inštalácia malého ďalekohľadu s kamerou v tieni lunárneho modulu, vztýčenie vlajky a inštalácia laboratória ALSEP ( Apollo Lunar Surface Experiment Package ). To všetko im trvalo približne 4 hodiny. Potom odišli vozidlom na plánované miesto zberu vzoriek, kde sa asi hodinu zaoberali geológiou. Nasledovala dôkladná skúška jazdných vlastností vozidla, ktorá sa aj oficiálne nazývala „Grand Prix“. Kým Young sedel za volantom, Duke dokumentoval priebeh skúšky 16-mm kamerou. „Jazdí skoro len po dvoch,“ oznámil. „Ale práši sa mu skvostne od všetkých štyroch kolies. V zákrute dostanú zadné kolesá šmyk, odtrhnú sa a idú ako po snehu. Tak zase späť, John. Človeče, takéhoto pretekára som ešte nevidel. Hej, keď vojde do krátera, tak poskakuje ako kozľa. Teraz prechádza ostré zákruty sem a tam. Fuj. To bolo zastavenie. Kolesá sa proste zablokovali. Hurá!“ Po skúšobnej jazde s roverom prvý výstup skončil po vyše 7 hodinách, pričom astronauti nazbierali takmer 30 kg vzoriek a s vozidlom prešli vzdialenosť vyše 4 km. Súbor:Duke on the Descartes - GPN-2000-001123.jpg|thumb|left|Charles Duke pri mesačnom vozidle LRV ( Lunar Roving Vehicle ) počas druhého výstupu, 22. apríl 1972 S druhým výstupom začali 22. apríla o 16:33:35 UTC a s vozidlom tentokrát vyšli smerom na juh, pričom na rovine rover šiel rýchlosťou 7 až 8 km/h. Na úpätí Stony Hill sa však jeho rýchlosť podstatne znížila. Young vybral širokú priehlbeň a vozidlo hnal nahor do desaťstupňového svahu. Po necelých piatich kilometroch výprava zastavila pri kráteri Crown vo výške asi 250 m nad miestom pristátia. V mäkkej pôde tu boli všade naokolo rozosiate kopy hranatých balvanov. Young s Dukom sa tu hodinu zaoberali zbieraním vzoriek a fotografovaním. Vďaka dobrému stavu zásob kyslíka a vody v batohoch PLSS (Primary Life Support System – primárny systém na udržanie životných podmienok) sa druhý výstup mohol predĺžiť o 20 minút oproti pôvodnému plánu. Skončil nakoniec po takmer 7,5 hodine, pričom astronauti priniesli do lunárneho modulu 29 kg vzoriek a s mesačným vozidlom prešli vzdialenosť 11,3 km. Súbor:Apollo 16 LM.jpg|thumb|Lunárny modul Orion na povrchu Mesiaca, 23. apríl 1972 Tretí výstup začal 23. apríla o 15:25:28 UTC, pričom Young s Dukom tentokrát zamierili na sever ku kráteru North Ray. Preskúmali aj veľký balvan, ktorý na dĺžku meral približne 24 metrov. Pri spiatočnej ceste bol za cenu odtrhnutého blatníka prekonaný doterajší rýchlostný rekord mesačného vozidla. Z kopca s ním Young nabral rýchlosť 17 km/h, čiže o 5 km/h vyššiu, než bola maximálna konštrukčná rýchlosť. Po 11,4 km jazdy sa astronauti vrátili späť k lunárnemu modulu, kde ešte upratovali niektoré experimenty. Young zaviezol mesačné vozidlo do vzdialenosti asi 100 metrov od lunárneho modulu, aby bolo možné snímať ich štart z Mesiaca. Na záver Young ešte predviedol pokus o vysoký skok, ale v prostredí so zníženou gravitáciou prehnal švih a skončil kotrmelcom na chrbte. Duke tesne pred návratom do lunárneho modulu zanechal na povrchu fotografiu svojej rodiny a následne pozoroval, ako vplyvom slnečného žiarenia fotka sčernela. Tretí výstup sa musel z pôvodne plánovaných 7 hodín skrátiť na 5 hodín a 40 minút v dôsledku predchádzajúcich problémov so záložným systémom riadenia závesu motora SPS na servisnom module materskej lode. Počas riešenia spomínaných problémov došlo k 6-hodinovému oneskoreniu misie oproti plánu, a tým aj k spotrebovaniu časti energie v palubných batériách. Riadiace stredisko nechcelo riskovať prípadný nedostatok energie v čase, keď bude potrebné naviesť návratový stupeň lunárneho modulu späť k materskej lodi. Počas tretieho výstupu astronauti nazbierali ďalších 35,4 kg vzoriek. Celkovo v priebehu troch výstupov získali 95,71 kg mesačných hornín a prachu. Ken Mattingly medzitým vo veliteľskom module Casper snímkoval na obežnej dráhe vybrané oblasti mesačného povrchu pomocou vedeckých prístrojov SIM ( Scientific Instrument Module ), ktoré boli umiestnené v servisnej časti kozmickej lode. Štart návratového stupňa lunárneho modulu Orion z Mesiaca, ktorý sa uskutočnil 24. apríla o 01:25:47 UTC, a následné spojenie s veliteľským modulom Casper , o 03:35:18 UTC, bolo tiež bez problémov. Astronauti vyložili náklad vzoriek a experimentov z lunárneho modulu a uložili sa k spánku. Ešte v ten istý deň o 20:54:12 UTC došlo k odhodeniu teraz už nepotrebného návratového stupňa Orionu . Kvôli chybe v nastavení sa návratový stupeň nepodarilo naviesť na povrch Mesiaca, ale zostal na obežnej dráhe ešte približne rok. V dôsledku predchádzajúceho neplánovaného zdržania misie sa rozhodlo, že kozmická loď strávi na obežnej dráhe Mesiaca o jeden deň menej. Mattingly vypustil malú družicu, ktorá ale nedosiahla plánovanú výšku obežnej dráhy, a preto zanikla predčasne po 30 dňoch (pôvodný plán bol rok). Potom nasledovalo navedenie na dráhu späť k Zemi, známe pod skratkou TEI (Trans Earth Injection). Manéver sa uskutočnil 25. apríla o 02:15:33,07 UTC. Počas spiatočnej cesty Mattingly vystúpil ako druhý človek do otvoreného vesmíru v cislunárnom priestore (priestor medzi Zemou a dráhou Mesiaca), aby zo servisného modulu priniesol kazety s filmom a biologický materiál. Apollo 16 pristálo 27. apríla 1972 o 19:45:05 UTC pomocou padákov na hladinu Tichého oceánu. Miesto pristátia sa nachádzalo 290 km juhovýchodne od ostrova Kiritimati, 5,5 km od stredu pristávacej oblasti a 3,7 km od čakajúcej lietadlovej lode USS Ticonderoga .


Apollo 5

Context: Priebeh letu Raketa Saturn IB (SA-204) odštartovala s loďou a lunárnym modulom v pondelok 22. januára 1968 o 22:48:09 svetového času (UTC) z Cape Kennedy. Po postupnom odhodení oboch stupňov nosnej rakety sa Apollo dostalo na obežnú dráhu vo výške 162 – 214 km nad povrchom Zeme. Z austrálskej sledovacej stanice v Canberre sa na pokyn aktivoval adaptér modulu SLA, odpojil sa tretí stupeň nosnej rakety (zanikol v atmosfére po troch rokoch), kužeľový kryt nahrádzajúci veliteľskú a servisnú sekciu a potom už lunárny modul letel samostatne. Tým bol program letu naplnený a NASA vyhlásila, že lunárny modul už nepotrebuje skúšať v bezpilotnom režime druhýkrát (ušetrí sa tak jedna raketa). Apollo 5 aj oddelene letiaci lunárny modul po úspešnej skúške na druhý deň zanikli v atmosfére. Pristátie žiadnej časti tohto Apolla na Zemi nebolo v pláne.


Apollo 5

Context: Ciele misie Štart Apolla 5, 22. január 1968 Rok po tragickej smrti astronautov v Apolle 1 pred jeho štartom z rampy LC-34 na Cape Kennedy bola vyslaná na obežnú dráhu Zeme loď bez astronautov s cieľom otestovať 14 360 kg ťažký lunárny modul (LM-1), vyrobený americkou firmou Grumman. Počas testu sa mali vyskúšať motory oboch stupňov mesačnej sekcie v prostredí vesmírneho vákua. Štart sa uskutočnil pomocou nosnej rakety Saturn IB, ktorá mala byť pôvodne použitá pre Apollo 1. Odklad letu až na január 1968 bol spôsobený vynútenými prestavbami podľa požiadaviek vyšetrovacej komisie aj prejavujúcimi sa drobnými závadami počas odpočítavania. Modul bol identický s verziou plánovanou pre použitie pri lete na Mesiac, chýbali mu iba pre tento skúšobný let nepotrebné podperné nohy.


Apollo 1

Context: Následky nehody Súbor:Apollo1plaque.JPG|thumb|Pamätná doska venovaná posádke Apolla 1 na štartovacom komplexe 34 na Cape Canaveral Iróniou osudu v deň pohrebu posádky Apolla 1 zhoreli na základni Brooks v Texase dvaja vojenskí piloti pri pokuse v komore s kyslíkovou atmosférou. Na následky požiaru v atmosfére naplnené kyslíkom zomrel v roku 1961 aj sovietsky kozmonaut Valentin Bondarenko, keď po ukončení lekárskych testov ním odhodený kúsok vaty namočený v etanole dopadol na žeravú elektrickú dosku. Táto nehoda však bola Sovietskym zväzom dlho utajovaná. Po analýze príčin nehody došlo k prijatiu mnohých opatrení, z ktorých najvýznamnejšie bolo, že pre zmiernenie rizika požiaru bola atmosféra veliteľského modulu Apolla v čase, keď raketa stojí na štartovacej rampe alebo sa nachádza v predorbitálnej fáze vzletu, tvorená zmesou 60% kyslíka a 40% dusíka. Bola vykonaná náhrada všetkých horľavých materiálov, napr. tzv. nehorľavou textíliou beta a zmeny v systéme otvárania vstupného prielezu. Prvý letový riaditeľ NASA, Chris Kraft, vyslovil zaujímavý názor, že požiar Apolla 1 celý program Apollo podstatne urýchlil. Dôkladným rozobratím lode po nehode sa totiž odhalilo množstvo ďalších porúch, ktoré by v prípade, že by let AS-204 odštartoval, boli odhaľované až postupne. NASA rozhodla, že neuskutočnený tragický let AS-204 bude niesť označenie Apollo 1 a nasledujúci let, t. j. štvrtý uskutočnený let programu Apollo, ponesie označenie Apollo 4 . Žiadnemu letu tak nebolo priradené označenie Apollo 2 či Apollo 3 . Po nehode bola raketa Saturn IB odobratá zo štartovacej rampy a po vykonaní údržby sa použila pri lete Apollo 5. Prvým uskutočneným pilotovaným letom programu Apollo bol let Apollo 7.