Stavba (činnosť)

Context: Galéria Súbor:Underconstruction_Building.jpg Súbor:UnderConstruction-Apt.jpg


Jean-Baptiste Mathey

Context: Jean-Baptiste Mathey a Jan Blažej Santini-Aichel Po Matheyovej smrti prebral a dokončil mnohé Matheyove objednávky Jan Blažej Santini-Aichel. Dôvodom môže byť to, že u Matheya pracoval jeho otec. Pravdepodobné je však i to, že sa Santini vyučil práve u Matheya. Bezpečne totiž vieme, že Santini nebol vyučený u príslušníka staviteľského cechu. Navyše i Santini pracoval s rímskym architektonickým tvaroslovím s rovnakou istotou, ako predtým Mathey. Santini navyše preberá i okruh stavebníkov a vo svojom diele na Matheya nadväzuje. Ako už bolo povedané, majú títo architekti spoločné i to, že ani jeden z nich nebol architektom vyučeným podľa cechových regulí.


Victor Horta

Context: Život Victor Horta je jeden z najdôležitejších predstaviteľov umeleckého a architektonického smeru Art Nouveau, jeho stavba Hôtel Tassel v Bruseli z 1892-3 ako prvá sformovala novú architektonickú skladbu a tvaroslovie nového štýlu. Jeho konštrukcie z ocele a skla predstavovali vrchol vedeckého a technického pokroku v architektúre. Dômyselné komponovanie kľukatých čiar odvodených zo sveta rastlín zaznamenali novátorský a odvážny čin v tvorivom hľadaní. Kameňu dával zaoblené tvary, železo splietal do rafinovaných arabesiek, ktoré pripomínajú šľahnutie bičom. Neskôr bol jeho tvorbou ovplyvnený aj francúzsky architekt Hector Guimard, ktorý spomínané „ šľahnutie bičom“ rozšíril aj vo Francúzsku.


École des Beaux-Arts

Context: Charakteristika „Beaux Arts“ štýlu I keď „ Beaux Arts “ štýl stelesňuje cestu k regenerovanému duchu v rámci veľkej tradície skôr než súbor umeleckých motívov. Hlavný charakteristický prvok pre „ Beaux Arts “ architektúru môže byť súhrnný: súmernosť, hierarchia výplní zo "vznešených výplní"- veľké vchody a schodištia, viac-menej explicitné odkazy na syntézy z historizujúcich štýlov a tendencia eklektizmu. Od architekta sa očakávalo, že bude pracovať plynulo, presnosť v dizajne a exekúcia bohatstva architektonických detailov: stĺpkovité zábradlia, pilaster, panely z basreliéfu, profilová socha, festóny, ozdobné orámovania, s poprednou ukážkou úplne podrobných spôn (agrafes) a podporné pulty. útle použitie mnohofarebnosti. Pred časom tesne pred významnou udalosťou prvej svetovej vojny, sa začal nachádzať štýl hlavných konkurentov medzi architektmi z moderného spôsobu života a rodiaci sa medzinárodný štýl (architektúra). Prestíž École dal štýl „Beaux Arts“ v novom spôsobe s tradičným tréningom. Všetci architekti prešli v tréningu cez obligátne stupne, študujúci antické modely, analogické stavby, analýzy reprodukovania gréčtiny alebo Rimskych modelov.


Alberto Santos-Dumont

Context: Mladosť v Brazílii Alberto Santos-Dumont sa narodil v brazílskej Palmire, časti dnes pomenovanej po ňom Santos Dumont. Bol najmladším synom kávového plantážnika francúzskeho pôvodu inžiniera Henriqua Dumonta, ktorý zbohatol zavádzaním mechanizácie do pestovania kávovníka. Jeho brazílska matka mala rodné meno de Santos. Alberto navštevoval školu v São Paule, neskôr podľa želania otca banskú školu v Ouro Preto. Javil však záujem najmä o strojárstvo a mechaniku. Hovoril, že v dvanástich rokoch riadil lokomotívu na otcovej kávovej plantáži. Do Paríža prišiel prvýkrát na radu otca v roku 1893. Tam sa nadchol pre vznikajúci automobilizmus. V roku 1894 sa vrátil do Brazílie aj s trojkolkou na benzínový pohon typu Peugeot. Alberto Santos-Dumont bol postavou nevysoký, meral asi 160 cm a vážil okolo 50 kg. Vynikal spoločenským správaním a rád bol stredobodom pozornosti. Bol temperamentný, poznania chtivý s konštruktérskym nadaním, nemal však hlbšie teoretické znalosti. Taktiež sa u neho prejavoval nedostatok trpezlivosti – často v prípade komplikácie, pôvodnú konštrukciu úplne zavrhol a začal konštrukciu úplne iného diela. Bol idealistom a pacifistom. Svoje vynálezy odmietal patentovo chrániť a svoje diela dával verejne k dispozícii. Je treba povedať, že finančne bol vďaka otcovmu podnikaniu zabezpečený.


École des Beaux-Arts

Context: „Beaux-Arts“ architektúra Znamená vysokoškolský antický architektonický štýl vyučovaný na „ École des Beaux-Arts v Paríži. Štýl „ Beaux-Arts “ prevyšuje všetky kumulované produkty z dvoch a pol storočí z inštrukcie na základe právomoci, prvá Academia kráľovskej d architecture, potom nasledujúca revolúcia, časť architektúry Academie „ Beaux-Arts . Súťaž pod vedením Ancien Régime ponúkala šancu na štúdium v Ríme po získaní hlavnej ceny Ríma v architektúre. „ Beaux-Arts “ štýl ovplyvnil USA architektúru v období 1885 – 1920. Iní európski architekti z obdobia 1860 – 1914 inklinovali k vlastním národným vysokoškolským centrám. Britskí architekti z cisárskym klasicizmom riadili sa trochu viacej nezávislým školením, kvôli kultúrnej politike neskorého devätnásteho storočia.


Kompozitný sloh

Context: Introduction Hlavica stĺpu v kompozitnom slohu, Claude Perrault, 1683 Kompozitný sloh je jedným z architektonických štýlov starovekého Ríma. Je spojením dvoch gréckych slohov (iónsky sloh a korintský sloh). Spojenie týchto dvoch štýlov sa prejavuje najmä u hlaviciach kompozitných stĺpov. Ich echinus, teda stredná časť hlavice, obsahuje prvky oboch slohov - je zdobený iónskymi volútami a dvoma radmi korintských akantov. Drieky kompozitných stĺpov stoja ako väčšina stĺpových driekov na pätkách a sú vertikálne kanelované, čiže zvislo žliabkované, pričom sa kanelúry nestýkajú v hranách. Výška stĺpov, vrátane pätky a hlavice, je podľa pravidiel presne desaťkrát väčšia ako šírka ich driekov pri pätke. Kompozitný sloh je veľmi podobný rímsko-korintskému, preto bol až do renesancie považovaný za neskororímsku obdobu korintského slohu. Za najstaršiu stavbu s prvkami kompozitného štýlu sa považuje Titov víťazný oblúk, nachádzajúci sa v Ríme, ktorého súčasťou sú kompozitné stĺpy. Kategória:Architektúra v starovekom Ríme


Christian de Portzamparc

Context: Tvorba Prvým významným zrealizovaným projektom bola vodná veža v Marne-la-Vallée neďaleko Paríža (1971 - 1974). Nasledovala verejná výstavba Les Hautes Formes v Paríži (1975-79). Tu rozvíjal lyrické, rozcítené tvary, ktoré boli prirovnávané k priam hudobnému priblíženiu sa k moderne. V priebehu ďalších piatich rokov prešlo Francúzsko dôležitými spoločenskými zmenami, ktoré boli podnietené študentskými štrajkmi. Výsledkom týchto zmien bolo, že väčšina architektov jeho generácie smerovala k radikálnejšej ľavicovej filozofii. Medzi nimi sa našli takí, ktorí verili, že architektúra nemôže napomáhať sociálnej revolúcii z dôvodu, že je buržoáznym umením. Portzamparcova filozofia je realistickým zlúčením pragmatizmu a politiky. Portzamparc hovorí: „Architekt sa podieľa na pozitívno budovaní sveta. Keď vám bola daná úloha, ktorú máte realizovať, stávate sa súčasťou spoločnosti. Musíte si uvedomiť zodpovednosť za konštrukčný aspekt, zašpiniť si ruky v procese tvorby sveta a ovplyvňovaní kvantity poriadku či zmätku.” Napriek skoro barokovému vzhľadu jeho kompozícii, je Portzamparcova tvorba jasným príkladom postmodernistických tendencií. Väčšina stavieb sa nachádza vo Francúzsku. Jednou z najznámejších je Cité de la Musique. Súbor budov bol situovaný na parížske predmestie a postavený v dvoch fázach. Prvá časť, sídlo Conservatoire de musique, danse et art dramatique en France bolo dokončené v roku 1990. Druhá časť sálových priestorov pre verejnosť bola daná do prevádzky začiatkom roku 1995. Cité de la Musique, známe v celej Európe, bolo jedným z veľkolepých projektov, ktorý bol publikovaný v architektonickej tlači po celom svete. Španielsky časopis DiseñoInterior píše: „ Stavba lyrických kvalít, plan belostí a neprehľadnuteľností, je protikladom transparentných a iných technologických prístupov, tak typických pre nový francúzsky akademizmus.” Táto stavba priniesla Portzamparcovi Pritzkerovu cenu v roku 1994. Ďalším z projektov bolo Conservatoire Erik Satie . Tento projekt sa začal realizovať v roku 1981, keď Portzamparc vyhral súťaž na jeho realizáciu. Bol zaradený do skupiny postmodernistických stavieb. Architekt osobne ho nekategorizoval, a upozornil na jeho ďalšie kvality, ktoré sú dôkazom množstva vlastného štýlu. Nasledovali projekty ako rozšírenie Bourdelleovho múzea v Paríži (1988-1992), bytová výstavba Nexus World vo Fukuoka (1989-1992), sídlo Paul Riquet v Nanterre (1990), obytný komplex ZAC Bercy v Paríži (1991-1994),veža Crédit Lyonnais, postavená nad železničnou stanicou v Lille v tvare čižmy (1992-1995), sídlo Parc Nord v Nanterre (1994), obnova a prístavba k Palais des Congres Porte Maillot v Paríži (1996-1999), veža LVHM v New Yorku (1996-1999), veža pre japonskú spoločnosť Bandai zaoberajúcu sa produkciou hračiek v Tokiu (1999), nová koncertná sieň v Luxemburgu (1996-2003), budova súdu v Grasse (2000), administratívna budova a televízne štúdio Boulogne-Billancourt v Bologni (2000), francúzske veľvyslanectvo v Berlíne (2002), Tour Granite pre Société générale v parížskom La Défense (2002-2007), Cidada de Musica v Rio de Janeire (2002-2007), sídlo du Monde v Paríži (2004), knižnica, médiatéka a planetárium Les Champs-Libres v Rennes (2006), múzeum Hergé v Louvain-la-Neuve (2007-2009).


Let ČSA 001

Context: Vyšetrovanie Po vyzdvihnutí čiernych skriniek a vykonaní potrebných vyšetrovaní a expertíz označili vyšetrovatelia ako hlavné príčiny nehody nedodržanie základných ustanovení Prevádzkovej príručky a chyby v technike pilotáže vo fáze priblíženia, najmä: použitie spätného ťahu motorov vo výškach pod 1000 m nesprávna manipulácia s pákami vnútorných motorov zníženie rýchlosti v konečnej fáze konečného priblíženia pod prípustnú hranicu mylné praporovanie vrtuľou 4. motora nenaklonenie lietadla na stranu pracujúcich motorov bezprostrednou príčinou pádu lietadla bol pokus o spustenie motora pri malej rýchlosti v malej výške


Grumman F-11 Tiger

Context: Špecifikácie (F11F-1) Nákres F11F-1 Tiger Technické údaje Posádka: 1 Dĺžka : Rozpätie : Výška : Nosná plocha : Hmotnosť (prázdny) : Maximálna vzletová hmotnosť : Pohonná jednotka : 1 × prúdový motor Wright J65-W-18 s ťahom 46,7 kN Výkony Maximálna rýchlosť : /h Maximálny dolet : Dostup : Stúpavosť : /s Výzbroj 4× kanón Colt Mk 12 kalibru 4× AIM-9 Sidewinder


Zlín Trenér

Context: Špecifikácie (Z-226M) Kokpit lietadla Z-226M (OM-LLX) Technické údaje Posádka: Dvaja Dĺžka: Rozpätie: Výška: Plocha krídel: Hmotnosť prázdneho lietadla: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 1 × radový motor Avia M-137A Výkony Maximálna rýchlosť: /h Cestovná rýchlosť: /h Dolet:


Šen-jang J-11

Context: Špecifikácie (J-11A)  Technické údaje Posádka: 1 Dĺžka: Rozpätie: Výška: Plocha krídel: Hmotnosť prázdneho lietadla: Vzletová hmotnosť: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 2 × dvojprúdový motor Saturn/Ľuľka AL-31F s prídavným spaľovaním, každý s maximálnym ťahom 123 kN Výkony Maximálna rýchlosť: /h (vo vysokej letovej hladine), /h (pri zemi) Dolet: Preletový dolet: Dostup: Stúpavosť: /s Plošné zaťaženie: /m² Ťah/Hmotnosť: 1,07 Výzbroj 1× kanón GŠ-301 kalibru so zásobou 150 nábojov 10 závesníkov s nosnosťou do Rakety vzduch-vzduch: R-73E (AA-11 Archer) R-27 R-77 RVV-AE (AA-12 Adder) Rakety vzduch-zem: S-8/S-13/S-25 Bomby: FAB-250 FAB-500


Heinkel He 177

Context: Špecifikácia (He 177 A-5) He 177 počas letu. 275px Technické údaje Posádka : 5 Rozpätie : Dĺžka : Výška : Nosná plocha : Hmotnosť prázdneho lietadla : Maximálna vzletová hmotnosť : Pohonné jednotky : 2 × 24-valcový radový invertný motor Daimler-Benz DB 610, každý s výkonom 2168 kW Výkony Maximálna rýchlosť : /h Dostup : Bojový dolet : Výzbroj 2× kanón MG 151 kalibru 3× guľomet MG 131 3× guľomet MG 81 až bômb alebo dve kĺzavé bomby Henschel Hs 293 alebo Fritz X


Havária lietadla Tu-154 ruského ministerstva obrany 2016

Context: Nehoda Lietadlo začalo svoj let na moskovskom vojenskom letisku Čkalovskij, namierené malo na ruskú leteckú základňu Hmeimim, neďaleko sýrskej Latakie. Medzipristátie vykonalo na letisku v Soči, kde stroju dotankovali palivo. O 5:25 moskovského času (02:25 UTC, 03:25 SEČ) lietadlo vzlietlo s 93 ľuďmi na palube z dráhy číslo 20 z medzinárodného letiska v Soči. Vo vzduchu stroj vykonal otočku späť smerom k pobrežiu a zmizol z obrazoviek radarov dve minúty po štarte, o 05:27 moskovského času (3:27 SEČ). Spadlo do Čierneho mora 5 kilometrov od pobrežia smerom k Anape. 6 km od brehu našli ruskí záchranári ropnú škvrnu, trosky a podvozok lietadla. Vrak bol nájdený v hĺbke 5070 metrov.


Boeing 247

Context: Technické údaje  Rozpätie: 22,56 m Dĺžka: 15,66 m Nosná plocha: 77,68 m² Hmotnosť prázdneho lietadla: 3780 kg Vzletová hmotnosť: 5940 kg Maximálna rýchlosť: 292 km/h Cestovná rýchlosť: 248 km/h Stúpavosť u zeme: 6,7 m/s Dostup: 5350 m Dolet: 776 km


Go2Sky

Context: Incidenty a nehody  4. novembra 2016 došlo k incidentu, kedy sa lietadlo imatrikulačnej značky LN-NII začalo rozbiehať na vzletovej dráhe 04 v Kristiansande, ale po 230 metroch nečakane zastalo. Lietadlo zostalo v tejto pozícii asi 5 minút, potom zase začalo naberať rýchlosť. Piloti v reakcii na výstrahu ohľadom nesprávnej vzletovej konfigurácie vypli oba motory. V dôsledku výpadku generátorov došlo aj k prerušeniu elektrického napájania väčšiny systémov, vrátane osvetlenia kabíny. Kým sa posádka snažila reštartovať motory, letušky upokojovali pasažierov. Lietadlo sa následne náhle, bez avíza personálu, ktorý ešte nebol na svojich miestach, rozbehlo, uvádza portál Aviation Herald. Piloti napokon s lietadlom úspešne vzlietli a po 40 minútach pristáli na cieľovom letisku v Osle. Portál však upozornil, že lietadlo letelo v neobvykle nízkej letovej hladine, pravdepodobne pre problémy s tlakom v kabíne pre nesprávnu konfiguráciu pretlakovacieho systému po neštandardnom reštarte systémov.


Let Malaysia Airlines 370

Context: Lietadlo Analyzačná mapa udalosti a situačný popis Lietadlo Boeing 777-200ER malo v minulosti poškodený koniec krídla pri pojazde na letiskovej dráhe, ale táto porucha bola odstránená podľa servisných pravidiel spoločnosti Boeing. Posledná podrobná servisná kontrola lietadla bola vykonaná vo februári 2014 a aj v prípade recidívy počas letu by podľa odborníkov nemohla spôsobiť okamžitú dezintegráciu (rozpadnutie) stroja či haváriu.


Northrop Grumman B-2 Spirit

Context: Nehody Vrak B-2, ktorý havaroval v roku 2008 Dňa 23. februára 2008 havaroval bombardér B-2, nazvaný Spirit of Kansas, pri vzlete zo základne Andersen na ostrove Guam. Príčinou havárie bola zistená vlhkosť v troch senzoroch, v dôsledku čoho dostával systém riadenia letu nesprávne informácie o rýchlosti letu a uhle nábehu. To spôsobilo, že lietadlo pri vzlete začalo prudko stúpať a zároveň sa nakláňať doľava. Z toho dôvodu sa ľavé krídlo dostalo do kontaktu so zemou a následne stroj havaroval. Obaja piloti sa stihli katapultovať a nehodu sa im podarilo prežiť.


Alessandro Volta

Context: Životopis Narodil sa ako siedme, posledné dieťa v šľachtickej rodine. Do svojho štvrtého roku nerozprával, jeho okolie preto malo obavy, že je slabomyseľný. Napriek tomu zvládol vyštudovať jezuitskú školu a svoje oneskorenie dohnať. Potom ale namiesto dráhy duchovného prestúpil na kráľovský seminár. V tom čase sa začal zaujímať o skúmanie elektriny. V roku 1769 publikoval knihu O príťažlivej sile elektrického ohňa a javoch s tým súvisiacich , v ktorej zverejnil hypotézu o súvislosti elektriny a magnetizmu. Prišiel na ňu ale už o šesť rokov skôr, keď mal 18 rokov. V ďalších rokoch zostavil a zdokonalil mnoho prístrojov pre svoje pokusy. Medzitým sa stihol stať riaditeľom lýcea a profesorom fyziky na gymnáziu v Come. V rokoch 17751780 skúmal zloženie vzduchu a na základe pokusov sformuloval hypotézu o jeho zložení z dvoch rôznych plynov. V roku 1779 nastúpil na univerzitu v Pavii. Vrátil sa tam opäť k pokusom s elektrinou. Zdokonalil Pieter van Musschenbroekov kondenzátor (Leydenská/leidenská fľaša) a elektrometer, uvažoval o princípoch vzniku búrok. V roku 1791 sa dozvedel o pokusoch Luige Galvaniho so žabími stehienkami. Odhalil, že nejde o živočíšnu elektrinu, ale o reakciu kovov. V roku 1799 zostrojil prvý elektrochemický článok – Voltov stĺp. Zostavil takisto poradie kovov podľa ich elektrochemických potenciálov. V roku 1794 sa oženil s Terezou Peregrini a potom mal troch synov, ktorí sa volali Zanino, Flaminio, a Luigi. O svojich výskumoch prednášal 20. marca 1800 pred Kráľovskou spoločnosťou v Londýne a 28. októbra 1801 v Institut de France. Tam zaujal Napoleona Bonaparta, ktorý ho podporoval, povýšil na grófa a v roku 1809 na talianskeho senátora. Ani po porážke Napoleona neupadol Volta do nemilosti. Od roku 1779 až do roku 1819 bol profesorom experimentálnej fyziky, ba dokonca dekanom fakulty matematiky a fyziky na univerzite v Pavii. Od roku 1823 bol po srdcovej mŕtvici prakticky hluchý a slepý.


Jean Baptiste André Dumas

Context: Introduction  Jean Baptiste André Dumas ( 15. júl 1800, Alès, Francúzsko – † 11. apríl 1884, Cannes) bol francúzsky chemik a politik. Bol profesorom v Paríži (École polytechnique, potom Sorbonne), v rokoch 18491851 minister pre poľnohospodárstvo a obchod. Zaviedol praktiká pre francúzskych študentov chémie. Vypracoval metódu na stanovenie dusíka v organických zlúčeninách a zaviedol pojem substitúcia (ako nahradzovanie vodíka inými atómami v organických látkach). Je tiež objaviteľom radu organických zlúčenín (napr. chlormethan, chloroform).


Alexandre Dumas starší

Context: Život  Mladosť Narodil sa v rodine napoleonského generála Thomasa-Alexandre Dumasa a Marie-Louise Élisabeth Labouretovej vo francúzskej dedinke Villers-Cotterêts v departemente Aisne. Generál Dumas sa preslávil svojimi vojenskými činmi, ale ku koncu kariéry upadol do nemilosti a s ním aj celá jeho rodina. Malý Alexandre mal štyri roky, keď otec zomrel a vychovávala ho matka. Kým žil jeho starý otec z matkinej strany, podporoval ich finančne, ale po jeho smrti to mali ťažké. Jeho matka sa mu snažila dať dobré vzdelanie. Čítal však všetky knihy, ktoré sa mu dostali do rúk a práve vtedy sa zrodila jeho láska k dráme. V dvadsiatich dvoch rokoch sa rozhodol, že odíde do Paríža, pretože práve tam chcel urobiť kariéru. Našiel si tam prácu a robil pisára v Palais Royal pre vojvodu Orléanskeho. Kým cez deň pracoval, po večeroch písal svoje prvé drámy. Vtedy stretol krajčírku Catherine Labayovú, a v roku 1824 sa mu narodil syn Alexandre Dumas mladší. Zrelosť Prvé výraznejšie úspechy získal ako dramatik hrou Henrich III. a jeho dvor . Už tu sa prejavuje jeho sklon k výberu historických tém, ktoré dokáže mimoriadne pútavým spôsobom teatralizovať. Úspech ho povzbudil a písal ďalšie divadelné hry, ale prvý veľký úspech sa dostavil s drámou Antony (1831) o mladom rebelovi a hra sa dočkala mnohých repríz. Ďalšou úspešnou hrou bola Nesleská veža ( La Tour de Nesle , 1832) s námetom zo stredoveku, ktorú napísal spoločne s Frédéricom Gaillardetom (1808 – 1882). Dumas bol známy tým, že vedel upraviť zle napísané hry a urobiť z nich úspešné. Mnohí autori ho požiadali, aby sa pozrel na ich hru a upravil ju a tak sa stalo, že Dumas je spoluautorom mnohých divadelných hier. Na divadelných plagátoch sa však kvôli divákom uvádzalo buď len jeho meno, aby hra mala úspech, lebo Dumas už bol veľmi populárny, alebo meno spoluautora bolo uvedené malými písmenami a vždy ako druhé. Alexandre Dumas v roku 1839 stretol profesora histórie Augusta Maqueta . Spoločne napísali takmer všetky slávne Dumasove romány. V roku 1857 sa rozišli, kvôli nevyplateným autorským podielom za knihy pre Maqueta. Oficiálne sa totiž podpisoval pod diela iba Dumas, lebo Maquet súhlasil, že bude v úzadí, ale finančne sa mali rozdeliť vždy na polovicu. Táto „továreň na literatúru“ vytvorila obrovské množstvo románov, drám, komédií, cestopisov a Dumasových pamätí. Dumas by tak či tak nemal šancu všetky tie knihy napísať úplne sám. Niekedy načrtol dejovú líniu Dumas, inokedy prišiel s nápadom Maquet. Dumas mal často veľmi plodné chvíle, kedy napísal niekoľko kapitol naraz a Maquetovi iba posielal odkazy, čo ešte potrebuje dopracovať. Maquet mal veľký podiel na vzniku Dumasovho najslávnejšieho románu Traja mušketieri ( Les Trois Mousquetaires , 1844) s hrdinskými a odvážnymi mušketiermi d Artagnanom, Athosom, Porthosom a Aramisom. Román mal u čitateľov nesmierny úspech a štyria hrdinovia sa razom stali populárni. V tej dobe sa hovorilo, že ak niekde na svete existuje Robinson Crusoe, tak určite číta Troch Mušketierov. Dumas a Maquet potom ešte vytvorili dve pokračovania: Traja mušketieri po dvadsiatich rokoch ( Vingt ans après , 1845) a Traja mušketieri po desiatich rokoch alebo Vikomt de Bragelonne ( Le vicomte de Bragelonne, ou Dix ans plus tard , 1847 – 1850), kde sa dobrodružstvá štyroch mušketierov končia d Artagnanovou smrťou. Na cestách po Taliansku prišiel Dumas na nápad napísať román Gróf Monte-Christo ( Le comte de Monte-Cristo , 1844 – 1845). Meno románu pochádza zo skutočného ostrova neďaleko Talianska. K ďalším veľmi známym románom s historickým pozadím patrí trilógia z obdobia náboženských vojen vo Francúzsku v 16. storočí Kráľovná Margot ( La reine Margot , 1845), Dáma z Monsoreau ( La dame de Monsoreau , 1846) a Kráľov šašo ( Les Quarante-Cinq , 1847 – 1848). Auguste Maquet po rozporoch s Dumasom dopísal ešte dve pokračovania trilógie Hugenoti pod názvami Krásna Gabriela I.II.III.diel a Kúpeľníkov dom I.II.diel. Za francúzskej revolúcie sa odohráva ďalší román Pamäti lekára ( Mémoires d un médecin ), ktorý je rozdelený na menšie časti Joseph Balsamo ( Joseph Balsamo , 1846 – 1849), Kráľovnin náhrdelník ( Le collier de la reine , 1849 – 1850), Dobytie Bastily ( Ange Pitou , 1850 – 1851) a Grófka de Charny ( La Comtesse de Charny , 1852). Alexandre Dumas počas života zarobil veľký majetok na svojich románoch a divadelných hrách, ale jeho rozšafný spôsob života zapríčinil, že na sklonku života mal obrovské dlhy, ktoré splácal veriteľom odpredajom vlastného majetku. Dumas bol dobrák a ak za ním niekto prišiel, že potrebuje peniaze, tak mu ich vždy dal, bez toho, aby sa zaujímal, či mu ich dotyčný má z čoho vrátiť. Takisto jeho početné aféry so ženami uberali z jeho majetku. Ako divadelný autor mal Dumas veľmi blízko k herečkám, a takmer všetky jeho milenky boli herečky. Politické angažovanie Istý čas žil striedavo v Paríži a v Bruseli, cestoval po Rusku, Nemecku, a Taliansku, kde pomáhal Giuseppe Garibaldimu zjednotiť Taliansko (najmä finančne). Jeho peňaženku zruinovali aj ďalšie činnosti: postavil Zámok Monte Cristo (pozemok kúpil iba na základe ústnej dohody a neskôr oň prišiel), založil divadlo v Saint-Germain-en-Laye v roku 1848, ktoré v roku 1850 museli pre nezáujem divákov zatvoriť a tiež nie veľmi úspešne vydával časopis Mušketier. Chvíľu sa Alexandrovi Dumasovi darilo zarábať peniaze písaním pre parížske časopisy, kde vydával svoje romány na pokračovanie (čo ho urobilo nesmierne populárnym), ale neskôr aj tento zárobok zlyhal. Posledná etapa Na konci života sa cítil byť veľmi starý a chorý a uchýlil sa k synovi do jeho domu v Puys, kde zakrátko aj zomrel. Alexandre Dumas sa vďaka svojim románom, plným dobrodružstiev, veľkých a smelých činov svojich hrdinov stal najčítanejším autorom všetkých čias.


Henri de Tonti

Context: Externé odkazy  Henri de Tonti život Henri de Tontiho Henri de Tonti na encyklopédii Arkansas Kategória:Talianski objavitelia Kategória:Úmrtia v 1704


Charles-Louis Dumas

Context: Introduction  Charles-Louis Dumas ( 1765 – † 1813) bol francúzsky lekár, profesor anatómie a fyziológie. Narodený 8. februára 1765 v Lyone, zomrel 3. apríla 1813 v Montpellieri. Korešpondent Institut de France, od roku 1795 rektor Univerzity v Montpellieri.


Alberto Santos-Dumont

Context: Konštrukcia vzducholodí No.1 pri vzlete, 20. september 1898 Do Francúzska sa Alberto Santos-Dumont vrátil v roku 1898 odhodlaný aktívne sa zapojiť do rozvoja techniky. Nadchol sa pre aeronautiku a jeho technické vzdelanie dopĺňali dvaja profesori. Vo firme Lachambre si nechal „na mieru“ postaviť balón s objemom 113 m3 plnený vodíkom. Bol to neveľký balón, zrejme najmenší, ktorý kedy niesol človeka, dal sa zložiť do kufra. V júni 1898 sa poučený skúseným vzduchoplavcom H. Lachambrom na balóne nazvanom Brésil vzniesol do vzduchu. Alberto sa však plánoval venovať najmä problému ovládateľného balóna - vzducholode. Od roku 1884, kedy vzlietla vzducholoď La France postavená Renardom a Kerbsom vo Francúzsku, iná vzducholoď nevzlietla. Už v roku 1898 začal pracovať na prvých strojoch, ktoré boli neveľké, prispôsobené jeho postave. Do roku 1907 ich postavil celkom 13. Až na prvé dva boli všetky polovystužené. Každá konštrukcia dostala číslo a najpodarenejšie aj meno. Až na No.3 a čiastočne No.13 boli všetky plnené vodíkom. Prvá vzducholoď No.1 mala dĺžku 25 m a mala nevystuženú konštrukciu. Vztlakové teleso malo priemer 3,5 m a objem 186 m3. Toto bolo vložené do balónovej siete, ktorá niesla malý prútený kôš dimenzovaný na neveľkú Albertovu postavu. Pohon zaobstarával motor De Dion Bouton s výkonom 2,6 kW v spojení s 2-listou lopatkovitou vrtuľou s priemerom 1 m. Pozdĺžne ovládanie zabezpečovali pohyblivé závažia na lankách, smer letu malo na starosti malé kormidlo. 20. septembra 1898 uskutočnil Santos-Dumont na vzducholodi pomerne úspešný let, ktorý sa však skončil tvrdým pristátím po úniku vodíka a následnej deformácii nosného telesa. Veľké úspechy konštruktérovi nepriniesli ani ďalšie vzducholode No.2 až No.5. Santos-Dumont na No.6 obletuje Eiffelovu vežu pri pokuse získať Deutschovu cenu, 19. október 1901 Vzducholoď No.6 bola postavená kvôli súťaži o cenu Deutsch Prize , ktorú vypísal továrnik Henri Deutsch de la Meurthe. Ten v roku 1900 prisľúbil odmenu 100 000 frankov pre vzduchoplavca, ktorý odštartuje z balónového letiska na predmestí Saint Cloude, obletí Eiffelovu vežu a vráti sa späť na miesto štartu v časovom limite 30 minút. Santos-Dumont pôvodne postavil pre účely súťaže vzducholoď No.5, tá však bola pri prvom vzlete zničená. Následne v priebehu 22 dní postavil náhradu – No.6. Táto polovystužená vzducholoď plnená vodíkom mala dĺžku 33 m, priemer 6 m a objem 622 m3. Dvojlistovú vrtuľu poháňal motor Bouchet s výkonom 14,7 kW. Podlhovastú gondolu niesli oceľové struny. 19. októbra 1901 Santos-Dumont uskutočnil pokus o získanie Deutschovej ceny. Eiffelovu vežu sa mu obletieť podarilo, pri návrate mu však začal vynechávať motor. Albertovi sa podarilo akrobatickým spôsobom preliezť k motoru. Posunutie ťažiska pri vylaďovaní motora však vzducholoď naklonilo o približne 45 stupňov. Pilot sa včas vrátil a vzducholoď vyrovnal. Celá operácia spôsobila isté oneskorenie, Alberto však preletel nad cieľovou čiarou v čase 29 minút 31 sekúnd a po jednom oblete nad jasajúcim publikom pristál. Oficiálna časomiera sa tak zastavila na 30 minúte 40 sekunde. Po dlhých jednaniach na schôdzi aeroklubu bola 4. novembra cena Santos-Dumontovi priznaná. Ten rozdelil polovicu výhry spolupracovníkom a zvyšok venoval na humanitné účely. Podobne aj vzducholoď No.7 pomenovaná „Le Coursier“ vznikla pre účely súťaže (preteky v St. Louis), bola však zničená počas výstavy a pravdepodobne sa do vzduchu nedostala. Označenie No.8 Alberto nepridelil žiadnej vzducholodi, pretože bol poverčivý a osmičku pokladal za nešťastné číslo. No.9 „La Baladeuse“ Obľúbenou vzducholoďou Santos-Dumonta sa stala vzducholoď No.9 pomenovaná „La Baladeuse“. Bola to malá vzducholoď s objemom nosného telesa 220 m3. Na tejto vzducholodi Santos-Dumont často lietaval nízko nad bulvármi Paríža, pričom niekedy pristál na vhodnom mieste pred kaviarňou, kde si spravil prestávku. Alberto sa stal pre svoje pokusy v letectve na začiatku storočia známym v Európe ale aj vo svete. V roku 1901 bol mnohými pokladaný za najznámejšiu osobnosť na svete. V roku 1904 ho počas návštevy Spojených štátov pozval do Bieleho domu prezident Theodore Roosevelt. Santos-Dumont lietal vždy vo vhodnom spoločenskom úbore zodpovedajúcom sezóne a dennej dobe, s klobúkom na hlave a s pripnutou kvetinou. Z ďalších vzducholodí je potrebné spomenúť jeho najväčšiu konštrukciu - No.10 určenú pre dopravu osôb. Objem nosného telesa mala 2010 m3 a bola skonštruovaná pre 10 cestujúcich. Vznikla v roku 1905, neprekročila však štádium skúšobných letov. O túto vzducholoď prejavila záujem aj armáda, ktorá v nej videla náhradu za balóny použité pri úniku z Paríža pri obliehaní v rokoch 1870/71. Alberto však spoluprácu s armádou odmietol. Označenie No.11 a vyššie dostali už konštrukcie lietadiel ťažších ako vzduch.


Henri de Tonti

Context: Životopis Henri de Tonti sa sícne narodil v Taliansku, ale krátko potom rodina musela utiecť do Francúzska, pretože sa jeho otec Lorenzo de Tonti zúčastnil neúspešného povstania proti španielskemu miestokráľovi v Neapole. V roku 1668 vstúpil do francúzskej armády, odkiaľ neskôr prešiel k francúzskemu námorníctvu. Počas sicílskej vojny prišiel pri výbuchu granátu o ruku. Jeho kovový hák, na ktorom nosil rukavicu, mu vyniesol prezývku „železná ruka“. Henri de Tonti v Severnej Amerike V roku 1678 prišiel do Severnej Ameriky. V roku 1682 sprevádzal v hodnosti nadporučíka La Salleho na jeho výprave po Mississippi. Bol pri tom, keď La Salle v roku 1682 pomenoval celé povodie Mississippi na počesť francúzskeho kráľa Ľudovíta XIV. Louisiana. Na tomto obrade boli aj indiáni z kmeňa Quapaw. V tomto roku došlo aj k vojnovému stretu s kmeňom Quinipissa, ktorý ich napadol. V blízkosti kmeňa Quapaw v Arkansase získal pozemok, o rok neskôr založil obchodnú stanicu Fort Saint Louis a v roku 1686 sa vydal na juh. Neskôr bojoval proti Angličanom a Irokézom. V roku 1688 sa vrátil do Fort Saint Louis, kde sa dozvedel, že La Salle je mŕtvy. V roku 1690 vyrazil do Texasu s cieľom nájsť nejakých preživších z La Salleho expedície. Keďže sa mu ale nedostávalo poriadnej pomoci od miestnych kmeňov, rozhodol sa vrátiť späť. V roku 1700 bol sprostredkovateľ mieru medzi kmeňmi Choctaw a Chickasaw. V septembri 1704 zomiera na žltú zimnicu v Old Mobile, čo je dnešné mesto Mobile v Alabame.


Henri Braconnot

Context: Život Narodil sa v Commercy, kde jeho otec pracoval ako advokát miestneho parlamentu. Po smrti svojho otca v roku 1787 začal študovať na základnej škole. Ako 13 ročný sa stal učňom farmácie v Nancy kde študoval farmáciu, chémiu a botaniku. Po dvoch rokoch opustil Nancy a nastúpil na vojenskú službu do nemocnice v Štrasburgu. Medzi rokmi 18011802 žil v Paríži, tu študoval na rozličných školách a riadil sa profesormi ako Antoine François de Fourcroy, Jean Baptiste de Lamarck a Étienne Geoffroy Saint-Hilaire. Počas tohto obdobia sa venoval štúdiu štruktúry fosílii ktoré boli neskôr publikované. Od roku 1802 až do smrti pracoval v Nancy, kde bol v roku 1807 vymenovaný ako riaditeľ botanickej záhrady a člen vedeckej akadémie mesta. Uskutočnil niekoľko výskumov pri rastlinnej asimilácie, organických kyselín, zloženiu rastlín a tukov. Dosiahol taktiež niekoľko menších úspechov v mineralógie a hydrológie.


Boirault

Context: Introduction Prototyp vozidla Boirault. Schéma zobrazujúca spôsob pohybu vozidla Boirault. Boirault () bolo francúzske experimentálne vozidlo z obdobia 1. svetovej vojny. Vzniklo v rámci snahy francúzskej armády skonštruovať stroj, ktorý by dokázal prekonávať zákopy. Meno dostal podľa svojho konštruktéra Louisa Boiraulta. Vozidlo sa v testoch ukázalo ako značne nepraktické a dostalo prezývku Diplodocus militaris .


Space Shuttle External Tank

Context: Introduction Nádrž ET pre misiu STS-130 počas prepravy do haly VAB (v pozadí) Zostavovanie štartovacieho komplexu v montážnej hale VAB pred misiou STS-121 – pohľad zhora na externú nádrž Space Shuttle External Tank (skratka ET ) bola externá (vonkajšia) palivová nádrž amerického raketoplánu. Obsahovala dve oddelené nádrže na kvapalné pohonné látky. V hornej (prednej) časti to bola nádrž na kvapalný kyslík, v spodnej (zadnej) nádrž na kvapalný vodík. Pohonné hmoty boli privádzané do troch hlavných motorov raketoplánu SSME. Po vyhorení paliva, cca 15 až 18 sekúnd po vypnutí hlavných motorov, sa nádrž oddeľovala od družicového stupňa a padala do zemskej atmosféry, kde z veľkej časti alebo celá zhorela. Ako jediná časť raketoplánu nebola znovu použiteľná. Odhazovaciu nádrž ET vyvinula firma Martin Marietta (teraz Lockheed Martin) a bola vyrábaná v továrni Michoud Assembly Facility v blízkosti New Orleans, LA (USA).


Blériot IX

Context: Introduction  Blériot IX bola jedna z prvých konštrukcií francúzskeho konštruktéra Luisa Blériota. Išlo o experimentálne lietadlo predvedené v decembri 1908 na výstave Paris motor show.


De Havilland Mosquito

Context: Špecifikácie  Technický popis de Haviland DH.98 Mosquito bol dvojmiestny dvojmotorový stredoplošník. Drevená kostra krídel a pevných chvostových plôch pola potiahnutá preglejkou. Kovová kostra výškoviek a pohyblivých chvostových plôch bola potiahnutá plátnom. Trup tvorila drevená škrupina zo sendvičového materiálu, preglejka – balza – preglejka. Kapotované radové motory poháňali trojlistové nastaviteľné vrtule. Podvozok bol zaťahovací, hlavné podvozkové nohy sa zaťahovali smerom do zadu, do motorových gondol, zadné koleso do trupu. Krycie plechy boli duralové.


USS Samoa (CB-6)

Context: Introduction  USS Samoa (CB-6) bol nikdy nepostavený bojový krížnik triedy Alaska USA. Rozhodnutie o stavbe bolo zapríčinené obavami USA z nasadenia podobných typov Japonskom, k ničeniu konvojov USA.


USS Puerto Rico (CB-5)

Context: Introduction  USS Puerto Rico (CB-5) bol nikdy nepostavený bojový krížnik triedy Alaska USA. Rozhodnutie o stavbe bolo zapríčinené obavami USA z nasadenia podobných typov Japonskom, k ničeniu konvojov USA.


USS Philippines (CB-4)

Context: Introduction  USS Philippines (CB-4) bol nikdy nepostavený bojový krížnik triedy Alaska USA. Rozhodnutie o stavbe bolo zapríčinené obavami USA z nasadenia podobných typov Japonskom, k ničeniu konvojov USA.


Vesmírny štartovací komplex 17 na Cape Canaveral Space Force Station

Context: Introduction Súbor:Delta II first stage erection.jpg|thumb|Prvý stupeň rakety Delta II, určený na vynesenie NASA sondy STEREO, pri vztyčovaní do vertikálnej polohy na štartovacej rampe 17B Vesmírny štartovací komplex 17 (; skratka: SLC-17 ) bolo jedno zo štartovacích miest na Základni vzdušných síl Cape Canaveral na Floride. Bol vybudovaný v roku 1956 pre skúšky balistickej rakety Thor, ale neskôr z neho štartovali kozmické sondy určené na prieskum Mesiaca a planét, solárne observatória a meteorologické družice. LC 17 na Cape Canaveral Air Force Station má dve aktívne štartovacie rampy pre nosné rakety, 17-A a 17-B. Rampy obsluhuje 45th Space Wing US Air Force a uskutočnilo sa na nich viac ako 300 vojenských, NASA a komerčných štartov striel a rakiet. Prvý štart na rampe 17-A sa uskutočnil 20. augusta 1957 (balistická raketa Thor) a na rampe 17-B 25. januára 1957. Začiatkom 60. rokov boli rampy upravené, aby na nich mohli štartovať modernejšie nosná rakety, ktoré vznikli na základe rakety Thor (Delta). Od začiatku roka 1960 do konca roka 1965 štartovalo z komplexu 17 tridsaťpäť rakiet Delta. V tom čase bol komplex pod správou Air Force. V roku 1965 prešla správa komplexu pod NASA, ale v roku 1988 sa vrátila naspäť kvôli rozbehnutému programu rakiet Delta II. Rakety Delta II štartovali z komplexu celú nasledujúcu dekádu. V roku 1997 bola rampa 17-B prerobená pre nový, silnejší nosič Delta III. Raketa Delta III z rampy úspešne odštartovala na svoj prvý let 23. augusta 2000. Z komplexu štartovali rakety pre množstvo dôležitých misií NASA: Explorer a Pioneer, všetky sondy programu Orbiting Solar Observatories , Solar Maximum, biologické družice (BIOS), infračervené observatóriá (TIROS) a geostacionárne družice v rámci programu GOES.


Alberto Santos-Dumont

Context: Z ďalších vzducholodí je potrebné spomenúť jeho najväčšiu konštrukciu - No.10 určenú pre dopravu osôb. Objem nosného telesa mala 2010 m3 a bola skonštruovaná pre 10 cestujúcich. Vznikla v roku 1905, neprekročila však štádium skúšobných letov. O túto vzducholoď prejavila záujem aj armáda, ktorá v nej videla náhradu za balóny použité pri úniku z Paríža pri obliehaní v rokoch 1870/71. Alberto však spoluprácu s armádou odmietol. Označenie No.11 a vyššie dostali už konštrukcie lietadiel ťažších ako vzduch.


Kozmické observatórium

Context: Umiestnenie do kozmu Observatóriá štartujú do vesmíru buď s pomocou nosnej rakety, alebo boli vynesené raketoplánom (Hubblov vesmírny ďalekohľad, Chandra a Compton GRO, pôvodne bolo v pláne aj vynesenie Spitzera raketoplánom, napokon však štartoval s nosnou raketou Delta II). Pokiaľ sa potrebovali dostať na inú obežnú dráhu, než na akú bol schopný vyniesť ich raketoplán, používali urýchľovací raketový stupeň.


STS-97

Context: Posádka  Brent Jett (3), veliteľ Michael Bloomfield (2), pilot Joseph Tanner (3), letový špecialista Carlos Ismael Noriega (2), letový špecialista Marc Garneau (3), letový špecialista V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.


Vzducholoď Italia

Context: Introduction  Italia bola polovystužená vzducholoď, na ktorej podnikol jej konštruktér a kapitán Umberto Nobile výskumné výpravy do severných polárnych oblastí. Pri návrate z výpravy k severnému pólu vzducholoď 25. mája 1928 stroskotala neďaleko Severovýchodnej zeme (Špicbergy).


STS-129

Context: Introduction Zdvihnutie orbitera Atlantis žeriavom predtým, ako bol v hale VAB pripojený k vonkajšej nádrži ET Vzlet raketoplánu Atlantis STS-129 na pilieri kondenzačných spalín RMS, ako aj spojovací uzol ODS (v popredí) Atlantis počas pristávania na dráhe Shuttle Landing Facility STS-129 bola misia amerického raketoplánu Atlantis. Cieľom misie bola predovšetkým doprava zásob a vybavenia na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) a návrat členky dlhodobej posádky Nicole Stottovej na Zem. V priebehu misie prebehli tri výstupy do otvoreného vesmíru, všetky cez prechodovú komoru Quest.


Nevystužená vzducholoď

Context: Introduction Nevystužená vzducholoď The Spirit of Goodyear Nevystužená vzducholoď je vzducholoď, ktorej trup nie je spevnený kostrou ani pevným kýlom. Svoj tvar udržuje vďaka pretlaku nosného plynu v obale. Nevystužené vzducholode tvorili početne najviac zastúpenú skupinu vzducholodí. Boli prvými skonštruovanými typmi vzducholodí, ktoré sa vo veľkej miere používali počas oboch svetových vojen, a sú to jediné typy používané aj v súčasnosti. Pred 2. svetovou vojnou mala nevystužené vzducholode aj Česko-slovenská armáda. Pôvodne šlo o pozorovacie pripútané balóny, ktoré mali malú gondolu s leteckým motorom.


Nevystužená vzducholoď

Context: Pozri aj  Polovystužená vzducholoď Vystužená vzducholoď


17. návštevná expedícia (ISS)

Context: Posádka  Hlavná Guy Laliberté (1), účastník kozmického letu, súkromník V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie. Záložná Barbara Barrettová, súkromník


Vzducholoď R 38

Context: Introduction Vzducholoď R 38 na prvom pokusnom lete Vzducholoď R 38 ( ZR-2 podľa amerického označenia) bola vo svojej dobe najväčšou postavenou vzducholoďou na svete. Jej katastrofa v roku 1921 na desať rokov prakticky zastavila britský vzducholodný program. Vzducholoď R 38 bol ambiciózny britský projekt, ktorý mal ale byť v rámci povojnových úspor zrušený. Zachránila ho zákazka amerického námorníctva, ktoré si za vtedy obrovskú sumu 300 000 libier vzducholoď objednalo. Bol to následok presvedčivého výkonu vzducholode R 34 pri prelete Atlantiku, po ktorom sa americké námorníctvo rozhodlo zaviesť vzducholode do výzbroje. Trosky vzducholode R 38 24. augusta 1921 sa uskutočnil štvrtý zo série skúšobných letov. Vzducholoď sa pri prudkom manévrovaní nad mestom Kingston upon Hull roztrhla a potom explodovala. Zo 49 členov posádky prežilo katastrofu len 5 ľudí. V troskách zomrela veľká časť špičkových britských vzducholodných odborníkov, aj americká posádka, ktorá sa počas letu zacvičovala.


Ferdinand von Zeppelin

Context: Pozri aj  Vzducholoď Vystužená vzducholoď


STS-36

Context: Introduction  STS-36 bola misia raketoplánu Atlantis . Celkovo išlo o 34. misiu raketoplánu do vesmíru a 6. pre Atlantis . Cieľom letu bola doprava materiálu pre americké ministerstvo obrany.


STS-83

Context: Cieľ letu Misia STS-83 mala byť plne venovaná experimentom a pozorovaniam v miktogravitácii. V nákladovom priestore raketoplánu sa nachádzalo laboratórium Spacelab MSL-1 ( M icrogravity S cience L aboratory). Spacelab s orbiterom spájal dlhý prechodový tunel, v nákladovom priestore bola tiež prechodová komora ATA ( A irlock T unnel A dapter). Na pravoboku sa nachádzalo zariadenie CRYOFD ( Cry ogenic F lexible D iode). Na obytnej palube bol umiestnený ešte manipulačný box pre materiálové experimenty a amatérska vysielačka SAREX II ( S huttle A mateur R adio Ex periment). Posádka mala vykonať celkove 33 experimentov zameraných na skúmanie správania sa najrôznejších materiálov a tekutín v stave beztiaže, procesy horenia v stave beztiaže a testovanie niektorých zariadení a postupov pre Medzinárodnú vesmírnu stanicu. Na palube bol tiež skleník s 50-timi rastlinami, v ktorom mali byť skúmané možnosti pestovania potravín vo vesmíre.


STS-115

Context: Posádka  Brent Jett (4), veliteľ Christopher Ferguson (1), pilot Joseph Tanner (4), letový špecialista Daniel Burbank (2), letový špecialista Heidemarie Stefanyshyn-Piperová (1), letový špecialista Steve MacLean (2), letový špecialista - CSA (Kanada) (v zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie).


Vzducholoď

Context: Typy vzducholodí Parseval PL19, 1914 Nevystužená vzducholoď ( Parseval alebo blimp ) – bez pevnej kostry Polovystužená vzducholoď – s pevným kýlom Vystužená vzducholoď ( Zeppelin ) – s pevnou kostrou


STS-4

Context: Posádka  T. Kenneth Mattingly, Jr (2) - Veliteľ Henry W. Hartsfield (1) - Pilot V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.


STS-39

Context: Posádka  Michael L. Coats (3) – veliteľ L. Blaine Hammond, Jr. (1) – pilot Gregory J. Harbaugh (1) – prvý letový špecialista Donald R. McMonagle (1) – druhý letový špecialista Guion S. Bluford, Jr. (3) – tretí letový špecialista Charles L. Veach (1) – štvrtý letový špecialista Richard J. Hieb (1) – piaty letový špecialista V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.


STS-59

Context: Posádka  Sidney Gutierrez (2), veliteľ Kevin Chilton (2), pilot Linda Godwinová (2), veliteľ užitočného zaťaženia Jerome Apt (3), letový špecialista 2 Michael Clifford (2), letový špecialista 3 Thomas David Jones (1), letový špecialista 4 V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.


STS-2

Context: Introduction Misia STS-2 raketoplánu Columbia , ktorá odštartovala 12. novembra 1981, bola druhá misia v rámci programu Space Shuttle americkej NASA. Bolo to vôbec po prvýkrát, čo sa do vesmíru dostal pilotovaný dopravný prostriedok po druhýkrát. Predtým to bola iba nepilotovaná loď Gemini 2, ktorej suborbitálna kapsula bola po nevyhnutnej oprave použitá v inom nepilotovanom lete pre program Manned Orbiting Laboratory.


Sojuz TM-33

Context: Opis misie Išlo o 14. pilotovaný let k Medzinárodnej vesmírnej stanici. Na palube pristál vesmírny turista Mark Shuttleworth.


Cassini (sonda)

Context: Odklady štartu Prvý plánovaný dátum štartu bol 6. október 1997, ten sa však nepodarilo dodržať pre poruchu klimatizačného zariadenia na module Huygens. Následné poškodenie ochrannej fólie puzdra zapríčinilo týždenný odklad. ďalší plánovaný dátum štartu bol 13. október, ale tentoraz štartu zabránilo nepriaznivé počasie na myse Canaveral.


Nord N 262 Frégate

Context: Zaujímavosti  Francúzske vojenské letectvo a námorníctvo zakúpilo taktiež civilné N 262. Montáž strojov sa robila v Bourges. Frégate mohol vo vzduchu zostať až 11 hodín


Apollo 13

Context: Príčiny havárie Detail kyslíkovej nádrže číslo 2 Z opisu priebehu letu vyplýva, že príčinou nehody bola kyslíková nádrž číslo 2. Vyšetrovanie, ktoré nasledovalo po úspešnom pristátí Apolla 13, zistilo, že k nehode viedlo náhodné zreťazenie niekoľkých udalostí. Dodávateľom veliteľského a servisného modulu bola spoločnosť North American Rockwell, subdodávateľom kyslíkových nádrží potom spoločnosť Beech Aircraft Corporation. Podľa špecifikácií, ktoré North American Rockwell vydala v roku 1962, malo byť elektrické zariadenie nádrže (najmä vykurovacie telesá s termostatickými regulátormi a motory poháňajúce vrtule na premiešavanie kvapalného paliva) napájané z jednosmernej sústavy veliteľského modulu s napätím 28 V. V roku 1965 vydala North American Rockwell zmenu špecifikácie, podľa ktorej malo byť elektrické zariadenie kyslíkových nádrží v čase, keď sa raketa nachádza na štartovacej rampe, napájané jednosmerným napätím 65 V. To malo skrátiť dobu potrebnú na plnenie a natlakovanie nádrží. Beech Aircraft Corporation objednala termostatické spínače, ktorých účelom bolo regulovať teplotu vo vnútri nádrží, podľa pôvodnej špecifikácie. Do nádrží tak boli montované termostaty navrhnuté pre pôvodné napätie siete 28 V. Táto chyba by sama o sebe haváriu nespôsobila, lebo za normálnych okolností sa vykurovacie telesá zapínali vždy len krátkodobo. Preto predchádzajúce lety lodí Apollo prebehli úspešne, hoci termostaty ich kyslíkových nádrží boli takisto poddimenzované. V prípade Apolla 13 však nasledovali ďalšie udalosti, ktoré v konečnom efekte viedli k havárii. Kyslíková nádrž číslo 2 Apolla 13 bola pôvodne určená pre let Apolla 10. Počas prípravy letu Apolla 10 však došlo k jej pádu z výšky niekoľkých centimetrov. Do Apolla 10 preto bola pre istotu zabudovaná náhradná nádrž a pôvodná bola odoslaná na inšpekciu. Inšpekcia žiadne poškodenie nádrže nezistila, a tak bola namontovaná do servisného modulu Apolla 13. Pri náraze však bolo zrejme poškodené plniace/vypúšťacie potrubie vnútri nádrže. To sa prejavilo počas prípravy štartu Apolla 13, keď nebolo možné po skúšobnom naplnení kvapalným kyslíkom nádrž vyprázdniť. Vyprázdnenie sa normálne vykonávalo tak, že sa do nádrže vháňal plynný kyslík, ktorý mal vytlačiť kvapalný kyslík von. Keď sa nedarilo nádrž vyprázdniť, padlo rozhodnutie zapnúť vykurovacie telesá vo vnútri nádrže, a tým napomôcť vyprázdneniu nádrže. Pri dlhodobom zaťažení termostatu napätím 65 V sa však jeho kontakty spiekli a termostat prestal vypínať. Keby v tom čase niekto analyzoval údaje o prúde tečúcom vykurovacím telesom, zistil by, že je neprerušovaný, z čoho by bolo možné vydedukovať, že termostat riadne nefunguje. Termostat mal zabezpečiť, že teplota vo vnútri nádrže nepresiahne asi 27 °C. Jeho porucha však spôsobila, že pri vyprázdňovaní nádrže dosahovala teplota viac ako 500 °C. Tak vysoká teplota poškodila teflonovú izoláciu napájania motorov premiešavacích vrtúľ, takže keď posádka počas letu zapla na pokyn zo Zeme premiešavanie paliva, došlo ku skratu a následnému výbuchu.


STS-51

Context: Posádka  Frank L. Culbertson, Jr. (2) veliteľ William F. Readdy (2) pilot James H. Newman Ph.D. (1) prvý letový špecialista 1 Daniel W. Bursch (1) letový špecialista 2 Carl E. Walz (1) letový špecialista 3 V zátvorkách je uvedený celkový počet letov do vesmíru vrátane tejto misie.


Vzducholoď

Context: História Prvý teoretický návrh ovládateľnej vzducholode pochádza z roku 1783 (kedy vzlietol prvý balón bratov Montgolfiérovcov). Vytvoril ho Jean-Baptiste-Marie Meusnier. V tom čase bola jej stavba nerealizovateľná kvôli neexistencii vhodného motora. Predpokladaný objem nosného plynu bol 76 000 m3. Po prvýkrát navrhoval na udržanie tvaru vzducholode použiť balonety vnútri nosného telesa. Prvú skutočne fungujúcu vzducholoď zostrojil až v roku 1852 Henri Giffard. Bola dlhá takmer 50 m. Vybavil ju ľahkým parným strojom vlastnej konštrukcie (hmotnosť parného stroja bola 150 kg a výkon necelých 2,21 kW, motor poháňal trojlistú vrtuľu s priemerom takmer 4 m), ale bola riaditeľná len za úplného bezvetria. Dosiahla rýchlosť takmer 23,3 km/h. Ďalším krokom vpred bola vzducholoď La France , ktorá bola poháňaná elektromotorom, vzlietla roku 1884 a bola prvou, ktorá bola schopná vrátiť sa aj proti slabému vetru. V roku 1897 vzlietla prvá vzducholoď, poháňaná spaľovacím motorom. Bohužiaľ vyšľahnutý plameň z motora spôsobil jej požiar a smrť vynálezcu a posádky. V tom istom roku sa vzniesla aj unikátna celokovová (hliníková) vzducholoď továrnika Davida Schwarza. Onedlho po štarte ale havarovala vinou neskúseného pilota. Ďalšia história je spojená predovšetkým s nemeckým grófom Ferdinandom von Zeppelin. Inšpiroval sa úspechmi aj nezdarmi svojich predchodcov. Využil predovšetkým Schwarzovho nápadu využitia hliníkovej kostry. Prvý úspešný let jeho 127 metrov dlhej vystuženej vzducholode LZ 1 sa konal 17. októbra 1901 nad Bodamským jazerom. Pred prvou svetovou vojnou boli vzducholode ďalej zdokonaľované. Od roku 1910 sa začali používať aj v civilnej leteckej preprave. V prvej svetovej vojne sa stali vzducholode smutne známe ako prvé diaľkové bombardéry. Počas vojny ale došlo k takému zdokonaleniu lietadiel ťažších ako vzduch, že sa vzducholode stali na tento účel bezcennými. Po vojne vývoj vzducholodí pokračoval ďalej. 2. júla 1919 vyštartovala britská vzducholoď R 34 na prvý úspešný prelet Atlantiku. To podnietilo nadšenie pre stavbu ďalších vzducholodí, ktoré ale trocha ochablo po sérii katastrof v Spojenom kráľovstve a USA. Vzducholode boli využívané aj na vedecký výskum. Pripomeňme aspoň výpravy Umberta Nobileho vo vzducholodiach Norge (20. mája 1926 dosiahol severný pól) a Italia (stroskotala 25. mája 1928 pri návrate zo severného pólu; na palube bol aj český fyzik František Běhounek). V tridsiatych rokoch 20. storočia bolo postavených niekoľko obrích vzducholodí, najúspešnejšia z nich bola vzducholoď Graf Zeppelin . Prakticky až do začiatku 2. svetovej vojny zabezpečovala transatlantickú dopravu a podnikla mnoho výskumných a propagačných letov. Za koniec éry vzducholodí sa považuje katastrofa vzducholode Hindenburg 6. mája 1937. Počas 2. svetovej vojny boli ešte vzducholode používané na protiponorkové hliadkovanie, ale ich význam postupne upadal. V súčasnosti sú používané prakticky len na propagačné účely, ale niektoré spoločnosti plánujú využitie moderných vzducholodí aj na prepravu.


Vzducholoď

Context: Introduction Malá moderná vzducholoď Vzducholoď nad Manhatanom, 1933 Vzducholoď je lietajúci dopravný prostriedok ľahší ako vzduch. Na rozdiel od balóna má zvyčajne cigarový tvar, a je vybavená pohonom, ktorý jej umožňuje cielený horizontálny pohyb.


Boeing 717

Context: Technické údaje  Kapacita: 134 pasažierov Dĺžka: 38,80 m Výška: 8,92 m Rozpätie krídel: 28,47 m Váha: prázdne: 31 071 kgnaložené: 54 900 kg Rýchlosť: 811 km/h Dolet: 3 815 km


Bell 429 GlobalRanger

Context: Špecifikácie  Technické údaje Posádka: 1 pilot Užitočná záťaž: 7 pasažieri Priemer rotora: Dĺžka trupu: Výška: Objem kabíny: Prázdna hmotnosť: Užitočné zaťaženie: Maximálna vzletová hmotnosť: Pohonná jednotka: 2× turbohriadeľový motor Pratt & Whitney Canada PW207D1 s výkonom 820 kW Výkony Maximálna rýchlosť: /h Dostup: Dolet:


Vzducholoď R 38

Context: Parametre vzducholode  dĺžka objem (podľa iných zdrojov alebo ) vodíka v 14 plynových oddieloch prázdná hmotnosť 46 t maximálna rýchlosť /h motory 6x Sunbeam-Cossack po 260 kW R 38


Dassault/Dornier Alpha Jet

Context: Konštrukcia<ref name="airvectors"/> Alpha Jet nigérijských vzdušných síl Alpha Jet je malé a ľahké lietadlo s krídlami umiestnenými v hornej časti trupu. Na nábežnej hrane krídel bol použitý tzv. "psí zub", čo je zárez, ktorý zlepšuje aerodynamické vlastnosti lietadla pri vzlete a pristátí. Krídla majú veľké Fowlerove klapky a po oboch stranách trupu pred chvostovými plochami sú brzdiace klapky. To účinne zvyšuje vztlak pri pristátí v malých rýchlostiach. Trojbodový podvozok tvorí predná podvozková noha, ktorá sa zaťahuje dozadu a nohy hlavného podvozku, ktoré sa zaťahujú do gondol motorov. V gondolách v spodnej časti trupu sú umiestnené dva prúdové motory SNECMA Turbomeca Larzac 04-C5 s ťahom 13,24 kN. Stroje Luftwaffe boli neskôr modernizované variantom Larzac 04-C20 s ťahom 14,12 kN. Kabína má tandemové usporiadanie sedadiel a dva samostatné prekryty. Zadné sedadlo sa nachádza vo vyššej polohe, čo umožňuje inštruktorovi mať smerom vpred dobrý výhľad. Francúzsky Alpha Jet E bol vybavený vystreľovacími sedadlami Martin Baker AJRM4, zatiaľ čo nemecký Alpha Jet A mal sedadlá UPC/Stencel S-III-F3. Francúzske lietadlá mali len základné avionické vybavenie, zatiaľ čo nemecké stroje disponovali pomerne sofistikovaným navigačno-bojovým systémom. Ten pozostával z inerciálneho navigačného systému Lear-Siegler, dopplerovského navigačného systému Litton a head-up displeja Kaiser/VDO.


Boeing Model 1

Context: Technické údaje  Posádka: 2 Dĺžka: 8,38 m Rozpätie krídel: 15,86 m Hmotnosť: prázdna: 952 kgvzletová: 1 272 kg Rýchlosť: 109 km/h Dolet: 518 km Stúpavosť: 3,56 m/s


Alberto Santos-Dumont

Context: Táto polovystužená vzducholoď plnená vodíkom mala dĺžku 33 m, priemer 6 m a objem 622 m3. Dvojlistovú vrtuľu poháňal motor Bouchet s výkonom 14,7 kW. Podlhovastú gondolu niesli oceľové struny. 19. októbra 1901 Santos-Dumont uskutočnil pokus o získanie Deutschovej ceny. Eiffelovu vežu sa mu obletieť podarilo, pri návrate mu však začal vynechávať motor. Albertovi sa podarilo akrobatickým spôsobom preliezť k motoru. Posunutie ťažiska pri vylaďovaní motora však vzducholoď naklonilo o približne 45 stupňov. Pilot sa včas vrátil a vzducholoď vyrovnal. Celá operácia spôsobila isté oneskorenie, Alberto však preletel nad cieľovou čiarou v čase 29 minút 31 sekúnd a po jednom oblete nad jasajúcim publikom pristál. Oficiálna časomiera sa tak zastavila na 30 minúte 40 sekunde. Po dlhých jednaniach na schôdzi aeroklubu bola 4. novembra cena Santos-Dumontovi priznaná. Ten rozdelil polovicu výhry spolupracovníkom a zvyšok venoval na humanitné účely.


Gustave Eiffel

Context: Ocenenia Gustav Alexander Eiffel dostal veľa rôznych vyznamenaní. V roku 1889 bol zvolený do Akadémie vied. Výsledky svojich mechanických výpočtov a experimentálneho pátrania uložil v početných pamätných spisoch (Mémoire présenté à l appui du projet définitif du viaduc de Garabit. 1889, Conférence de G. Eiffel sur la tour de 300 mètres. 1889 a iné).


Alberto Santos-Dumont

Context: Náramkové hodinky Prvé náramkové hodinky skonštruoval v roku 1868 Patek Philippe. Santos-Dumont však zohral istú rolu v ich popularizácii. Do začiatku 20. storočia ich nosili výlučne ženy, muži preferovali vreckové hodinky. Počas oslavy výhry Deutsch Prize v reštaurácii Maxim sa Alberto posťažoval priateľovi Louisovi Cartierovi na obťažnosť kontroly času počas letu a spýtal sa či nepozná alternatívu k vreckovým hodinkám, ktorá by mu uvolnila ruky. Cartier prišiel s riešením - hodinkami na koženom remeni s malou prackou, ktoré sa dali upevniť na ruku. Louis Cartier začal v roku 1911 ako prvý výrobu náramkových hodiniek určených pre pánov. Santos-Dumont potom už nevzlietol bez svojich náramkových hodiniek, ktoré používal pri kontrole svojich rekordných letov. Jeho hodinky boli v roku 1979 vystavené v Paris Air Museum vedľa lietadla Demoiselle .


Biskajský most

Context: Dejiny Tento najstarší gondolový most na svete bol postavený v roku 1893, jeho konštruktérom bol Alberto Palacio, jeden zo žiakov Gustava Eiffela. Most umožnil spojenie oboch brehov bez toho, aby bol prístav v Bilbau odrezaný od spojenia s morom, zároveň ušetril budovanie nákladných nájazdových rámp, ktoré by boli potrebné v prípade klasického mosta. Jediné prerušenie prevádzky nastalo počas španielskej občianskej vojny: 17. júna 1937 bola horná časť mosta poškodená výbuchom nálože dynamitu, ktorý sem umiestnila republikánska ženijná jednotka, aby zabránila postupu frankistov cez rieku Nervión. Alberto Palacio, ktorý zomrel o dva roky neskôr, tak mohol sledovať zo svojho domu v Portugalete zničenie svojho majstrovského diela. Most bol 13. júla 2006 zapísaný na zoznam svetového dedičstva UNESCO.


Forenzná fotografia

Context: Dejiny Francúzsky policajný dôstojník Alphonse Bertillon v roku 1879 vyvinul obrazové štandardy a systém frontálne-profilových fotografií, ktorých hlavným cieľom bola vernosť skutočnosti. Založil antropometriu a použil ju prvýkrát pre identifikáciu páchateľov. Niektoré jeho inovácie ako štandardizované fotografovanie páchateľov alebo systematické spracovanie fotografií miesta zločinu sa používajú v policajnej práci dodnes. Jeho objav nepriamo viedol k vynálezu legitimačnej fotografie a neskôr i k legitimácii. Po katastrofe mosta Tay Bridge z 28. decembra 1879, sa stala veľmi známou spoločnosť škótskeho fotografa Jamesa Valentina, keď bol poverený zaobstarať fotografickú dokumentáciu zvyškov mosta pre vyšetrovací súd. Zaznamenal viac ako 50 vysoko kvalitných fotografií trosiek, ktoré využili na súde svedkovia pri poskytovaní svedectva. Snímky boli následne predávané po celej krajine ako pohľadnice. Fotografie boli tiež v poslednej dobe (2003) opätovne preskúmané za použitia digitálnych metód, aby sa ukázalo, prečo sa most zrútil.


Eugène Belgrand

Context: Pozri aj  Zoznam 72 mien vedcov na Eiffelovej veži


Zoznam architektonických článkov/E

Context: ei Eiffelova veža · Einsteinova veža · Eishalle Deutweg


Zoznam 72 mien vedcov na Eiffelovej veži

Context: Introduction Umiestnenie nápisov na veži Konštruktér Alexandre Gustave Eiffel, dal na Eiffelovu vežu napísať mená 72 vedcov ako uznanie a pripomienku toho, že bez ich teoretických aj praktických príspevkov vede by jej vybudovanie nebolo možné. Toto Eiffelovo gesto malo vyjadriť jeho uznanie vede. Minimálne 34 ľudí z tohto zoznamu sú odborníci z technických oborov. Väčšina z nich bola členmi Francúzskej akadémie vied. Okrem Švajčiara Bregueta a rodáka z Talianska Sturma ide o francúzskych vedcov, vynálezcov a konštruktérov. Mená sú umiestnené na všetkých štyroch stranách veže na oceľovej konštrukcii balkónu medzi oblúkmi a prvou plošinou. Na začiatku 20. storočia boli mená pri natieraní veže zatreté farbou, v rokoch 19861987 boli všetky mená pri renovácii, ktorú vykonala Société nouvelle d exploitation de la tour Eiffel (SNTE), opäť zviditeľnené. Zoznam bol kritizovaný pre vylúčenie Sophie Germainovej, známej francúzskej matematičky, bez ktorej základov teórie pružnosti by nebolo postavenie veže takto konštruovanej vôbec možné. Životopisec Sophie Germainovej John Augustine Zahm (píšucí pod pseudonymom H. J. Mozans) predpokladal, že bola zo zoznamu vylúčená len preto, že bola žena.


Gustave Eiffel

Context: Dopad, vplyv Priemyselná revolúcia hrala v živote Gustáva Eiffela významnú úlohu. Ľudia cestovali okolo sveta, nové technológie a materiály sa stávali dostupnými a krajiny napredovali v priemysle. Veľmi veľa z Eiffelovej práce ovplyvnilo jednu alebo viac podmienok, ktoré priniesla priemyselná revolúcia. To, čo najviac pôsobilo na Eiffelovu prácu; bola samotná doprava. Ľudia z celého sveta požadovali bezpečný prechod cez rieky a bol citeľný nedostatok mostov. Budovaním týchto mostov si Eiffel získal reputáciu ako inžinier, čo mu umožňovalo sa pustiť do väčších a zložitejších projektov v jeho neskoršom živote. Mosty, ktoré skonštruoval, môžeme nájsť po celom svete. Samotné mosty dovolili rýchlejšiu a dostupnejšiu prepravu a vzrast obchodu v miestach, v ktorých boli skonštruované. Mnoho Eiffelových mostov si nevyžadovalo prácu skúsených robotníkov na zostavenie, čo prinieslo ohromné ekonomické výhody. Eiffelova veža mala úžasný dopad na Francúzsko. Túto obrovskú konštrukciu naprojektovali páni Maurice Koechlin, Emil Nouguiere a architekt Stephen Sauvestrem. Návrh stavby existoval už v roku 1884. Eiffel na desatinu milimetra vypočítal vzdialenosť medzi 2,5 milióna nitmi, ktorými pospájal 18 038 kusov ocele tak, aby odolávali tlaku vetra – dôležité bolo zakrivenie dolných pilierov. Hotová veža vážila len 7300 ton. Vtedy vyslovil aj známy citát: “Krivka štyroch vonkajších rohov veže, tak, ako ju nadiktovali matematické výpočty, vytvára mohutný dojem pevnosti a krásy.” Stala sa ohniskovým bodom výstavy Exposition Universelle (1889), pritiahla milióny ľudí do Paríža. Skoro 2 milióny ľudí navštívili Eiffelovku v roku 1889. Veža sa rýchlo stala turistickou atrakciou a priniesla francúzskej ekonomike ohromné množstvo peňazí. Pôvodne bola označovaná ako ohavná stavba, bolo plánované, že sa ľahko zdemoluje po ukončení výstavy. Ale rýchlo sa stala národným symbolom Francúzska a priniesla pocit hrdosti ľuďom, ktorí tu žijú. Pri jej výstavbe použil Eiffel nové metódy ako napríklad montáž bez lešenia, nitovanie stlačeným vzduchom. Do roku 1929 bola najvyššou stavbou sveta. Prekonal ju až mrakodrap Chrysler Building. Veža bola pôvodne vysoká 312,27 metra, dnes je to 324 spolu s anténami. Funguje aj ako televízna veža pre viaceré francúzske stanice. Každých sedem rokov dostáva nový náter. Na Slovensku je málo známy fakt (a tým aj vo svete), že spolupracovníkom Eiffela aj na stavbe jeho veže bol slovenský inžinier Ján Čiernihaus/Feketeházy (1842 – 1927), rodák zo Šale. Socha slobody bola francúzskym darom Spojeným štátom americkým. Eiffelov úžasný dizajn vnútornej štruktúry sochy umožnil, aby sa socha preniesla z papiera do skutočnosti. Socha zobrazuje rešpekt a priateľstvo, ktoré bolo medzi USA a Francúzskom. Socha slobody sa rýchlo stala symbolom slobody a priniesla pocit pýchy do sŕdc obyvateľov. Socha sa stala výbornou turistickou atrakciou a mnoho ľudí z celého sveta ide do New Yorku iba kvôli Statue of Liberty. Pár Američanov žijúcich vo Francúzsku sa zaslúžilo o to, že asi južne od miesta, kde stojí Eiffelova veža dnes, môžeme nájsť Sochu slobody v mierke 1:4 z bronzu. Možnosti, ktoré priniesla priemyselná revolúcia, priniesli aj veľa zmien. Práve Eiffel mal možnosť pracovať na viacerých projektoch v rozdielnych destináciách. Súťaživosť o projekty mala extrémne vysokú úroveň a meno inžiniera hralo veľkú rolu pre získanie projektu. Ale ďalšou výzvou počas Eiffelovho života bolo zavedenie nových konštrukčných materiálov. Po uvedení nových materiálov, ktoré však neboli ešte overené, inžinieri veľmi riskovali pri ich používaní. Veľa mostov, ktoré Eiffel postavil, boli z ocele, ktorej Eiffel pomáhal v razení si cesty. Niektoré z jeho pokrokov zahŕňali: vývoj hydraulických lisov, ktoré robotníkom umožňovali hlbšie položiť základy mostu pod vodu; vytváranie tzv. pavučín v konštrukciách, ktoré odolávali silným poryvom vetra; používal tepaný kov pre mostové konštrukcie, pretože bol flexibilný a odolával silnému vetru; zakrivoval okraje mól, aby vytvoril stabilnejší základ; vývoj systému spustenia na vodu, vďaka ktorému sa kusy konštrukcie dostávali jednoduchšie na svoje miesto. Eiffelova vynaliezavosť a genialita ho predurčili vytvárať famózne koncepcie a stavať najznámejšie stavby sveta.


Eiffelova veža

Context: Dejiny Veža bola postavená v rokoch 1887 až 1889 Eiffelovou firmou Gustave Eiffel & Cie pri príležitosti storočného jubilea Francúzskej revolúcie pre Svetovú výstavu. Architektom nebol Gustave Eiffel ale Stephen Sauvestre, ktorý navrhol túto vežu na objednávku Švajčiara Maurice Koechlina. Ten spolu s Emilom Nouguierom vytvoril aj prvé náčrty. Stavebné náklady Eiffelovej veže dosiahli presne 7 739 401 frankov a 31 centimov a boli tak asi o jeden milión frankov vyššie ako odhad Gustava Eiffela. V posledných piatich mesiacoch roku jej otvorenia (1889) navštívilo ale novú atrakciu 1,9 milióna ľudí, čím sa do konca roka vrátili už tri štvrtiny celkových nákladov. Týmto sa stala Eiffelova veža výnosným podnikom. Súbor:Tour_Eiffel,_July_1888.jpg|thumb|left|stavba Eiffelovej veže, júl 1888 3000 kovorobotníkov zložilo 18038 predpripravených jednotlivých železných dielov s 2,5 miliónmi nitov iba za 26 mesiacov. S ohľadom na vtedajšie bezpečnostné predpisy je pozoruhodné, že počas výstavby nedošlo k žiadnym smrteľným úrazom. Eiffelova veža narazila na odpor parížskeho obyvateľstva, ktoré ju považovalo za poškvrnu. Vo zvyšku Francúzska zväčša nechápali toto vzrušenie hlavného mesta. Pobúrení umelci ju nazvali „tragickou pouličnou lampou“ a vnímali „pochmúrny továrenský komín“ ako zneuctenie Paríža. V umeleckých a literárnych kruhoch sa uskutočňovali kampane, v ktorých sa dokonca vyrábali letáky podpísané mnohými známymi umelcami. Dnes ale všeobecne platí Eiffelova veža ako jeden z najkrajších príkladov architektúry sveta. Medzitým ju aj Parížania láskyplne volajú Železná dáma . Pôvodne mal Eiffel iba 20-ročné povolenie pre vežu; mala sa teda v roku 1909 zbúrať. Keďže sa ale jej výška ukázala ako cenná pre komunikáciu pomocou bezdrôtovej telegrafie, mohla aj naďalej ostať.


Mars Polar Lander

Context: Introduction Delta II Mars Polar Lander je druhá z amerických kozmických sond vypustených k Marsu v štartovacom okne na pomedzí rokov 1998-1999. Tento malý pristávací modul mal skúmať južný pól Marsu. Niesol so sebou aj dva malé projektily (penetrátory) pomenované Scott a Amundsen , ktoré sa mali zaboriť meter hlboko do marťanskej pôdy a preskúmať ju. Štart prebehol 3. januára 1999. Po opustení zemskej orbity sa vyskytli ťažkosti – automatický orientačný systém nebol schopný sondu správne zorientovať. Technici problém vyriešili. 3. decembra 1999 sonda vstúpila do atmosféry Marsu. Pravdepodobne prečkala zostup vrchnou atmosférou a podľa očakávania následne rozprestrela aj padák, no zrejme predčasne vypla brzdiace motory a roztrieštila sa o povrch Marsu. Už sa nepodarilo nadviazať spojenie ani s ňou, ani s projektilmi, hoci sa o to riadiace stredisko počas januára 2000 pokúšalo.


STS-51-B

Context: Priebeh letu Challenger odštartoval z komplexu LC-39 o 12:02 EDT 29. apríla 1985. Bol to druhý let európskeho laboratória Spacelab v plnej funkčnej konfigurácii. Počas letu boli úspešne preverené možnosti Spacelabu. Posádka vytvorila dve smeny, ktoré sa striedali po dvanástich hodinách. Medzi hlavné ciele letu patrili aj biologické experimenty s dvoma opicami a 24 hlodavcami na palube. Posádke počas práce neustále pomáhalo riadiace stredisko v Johnson Space Center v texaskom Houstone. Experimenty sa týkali biochémie, astronómie, atmosférickej fyziky, mechaniky tekutín a materiálnej vedy. Z 15 primárnych experimentov bolo 14 úspešných. Raketoplán pristál na dráhe Edwards AFB o 12:11 EDT 6. mája 1985 po sedemdennom lete.


STS-38

Context: Introduction  STS-38 bola misia raketoplánu Atlantis . Celkovo išlo o 37. misiu raketoplánu do vesmíru a 7. pre Atlantis . Cieľom letu bola doprava materiálu pre americké ministerstvo obrany.


USS South Dakota (BB-57)

Context: Stavba USS South Dakota bola stavaná v lodeniciach Camden v New Jersey, kde bol 5. júla 1939 položený kýl. Loď bola spustená na vodu 7. júna 1941, dokončená a uvedená do služby 20. marca 1942.


USS Mississippi (BB-41)

Context: Pohon a pancierovanie Pohon zabezpečovalo 9 kotlov Babcock & Wilcox , ktoré poháňali 4 turbíny ktoré na rozdiel od prvej jednotky New Mexico poháňali priamo štyri lodné skrutky s výsledným výkonom 27 500 ks, ktoré premieňali na maximálnu rýchlosť lode 21 u.. Bočný pancierový pás bol hrubý 279 – 203 mm. Paluba bola chránená 152,5 – 76,2 mm pásom. Hlavné delostrelectvo bolo uložené vo vežiach s hrúbkou panciera 457 – 228 mm sekundárne delostrelectvo malo pancierovanie 152 – 76 mm.


USS Idaho (BB-42)


USS New Mexico (BB-40)

Context: Pohon a pancierovanie Pohon zabezpečovalo 9 kotlov Babcock & Wilcox , ktoré poháňali 4 turbíny ktoré následne poháňali elektrické agregáty a tie napájali elektromotory otáčajúc hriadeľmi štyroch lodných skrutiek s výsledným výkonom 27 500 ks, ktoré premieňali na maximálnu rýchlosť lode 21 u.. Pohonom pomocou elektrických agregátov a elektromotorov sa líšila jednotka New Mexico od svojich sesterských lodí Mississippi a Idaho. Bočný pancierový pás bol hrubý 279 – 203 mm. Paluba bola chránená 152,5 - 76,2 mm pásom. Hlavné delostrelectvo bolo uložené vo vežiach s hrúbkou panciera 457 – 228 mm sekundárne delostrelectvo malo pancierovanie 152 – 76 mm.


Vystužená vzducholoď

Context: Pozri aj  David Schwarz Ferdinand von Zeppelin Nevystužená vzducholoď Polovystužená vzducholoď Zoznam vystužených vzducholodí Kategória:Vzducholode


Vzducholoď Italia

Context: Parametre vzducholode  dĺžka: maximálny priemer telesa: objem: motory: 3 zážihové Maybach 245 HP v samostatných gondolách maximálna rýchlosť: /h Bola to sesterská loď vzducholode Norge, s ktorou uskutočnil Nobile spolu s Amundsenom úspešnú polárnu expedíciu v roku 1926. Oproti Norge mala Italia tenší obal a ďalšie vylepšenia, ktoré mali znížiť hmotnosť kostry a tým zvýšiť množstvo užitočného vybavenia.


Cher Ami

Context: Vyznamenania a pocty ;Vyznamenania Medaila Croix de Guerre s vetvičkou dubového lístia Animals in War & Peace Medal of Bravery ;Pocty Cher Ami sa stal doživotným členom Siene slávy poštových holubov.


Marcelo Torcuato de Alvear

Context: Športová činnosť Marcelo Torcuato de Alvear bol reprezentantom Argentíny v športovej streľbe, vyhral individuálnu bronzovú a tímovú zlatú medailu na Majstrovstvách sveta v športovej streľbe v roku 1903 v disciplíne 50 metrov pištoľ. Podieľal sa aj na založení Argentínskej streleckej federácie. Už v roku 1901 sa Alvear zúčastnil vôbec prvých automobilových pretekov v Argentíne.


Antonio Abetti

Context: Ocenenia  člen Accademia dei Lincei člen Royal Astronomical Society kráter Abetti na Mesiaci a planétka 2646 Abetti sú pomenované po ňom a jeho synovi.


Zoznam cestovateľov a moreplavcov

Context: M  Fernão de Magalhães Jan Marignola Lanzarotto Marocello N ((Niel Armstrong))- prvý vo vesmíre


Maurizio Cheli

Context: Životopis Absolvoval taliansku univerzitu Sapienza Università di Roma v odbore fyzika a potom školu skúšobných pilotov Empire Test Pilots School, Boscomb Down, v Spojenom kráľovstve. V rokoch 1978 až 1992 bol testovacím pilotom talianskeho vojenského letectva, od roku 1992 bol zaradený medzi pripravujúcich sa astronautov európskej agentúry ESA. Po svojom lete v raketopláne sa vrátil k pôvodnému povolaniu u letectva. Je ženatý, manželka sa volá Marianne, rodená Merchezová.


Henri Giffard

Context: Životopis Po vyštudovaní Lycée Condorcet nastúpil ako technický inžinier železnice v St. Germain. Tam sa venoval zlepšovaniu parných rušňov. V roku 1851 si dal patentovať použitie parného stroja pre pohon vzducholode. V roku 1852 zostrojil prvú známu riaditeľnú vzducholoď. 24. septembra 1852 uskutočnil prvý úspešný riadený 27 km dlhý let z Paríža do Élancourtu. V roku 1863 dostal Rad čestnej légie. V roku 1882 spáchal samovraždu kvôli slepote, je pochovaný na Cimetière du Père-Lachaise (21. divízia). Je jedným zo 72 významných mužov, ktorých meno je zapísané na Eiffelovej veži v Paríži..


Felix Baumgartner

Context: Kariéra Parašutizmu sa začal venovať vo svojich šestnástich rokoch, svoje zručnosti potom zdokonaľoval v rakúskej armáde. V roku 1988 začal spolupracovať so spoločnosťou Red Bull, vyrábajúcou energetický nápoj rovnakého mena. Po roku 1990 sa začal okrem klasických zoskokov venovať aj BASE jumpingu, pri ktorom sa skáče z rôznych objektov – napríklad budov či útesov. V roku 1999 prekonal svetový rekord v skoku z výškovej budovy, keď zoskočil z mrakodrapu Petronas Towers v Kuala Lumpur. Dokázal bezpečne zoskočiť s padákom z ruky sochy Ježiša Krista v brazílskom Rio de Janeiro. 12. decembra 2007 zoskočil z 91. poschodia v tom čase najvyššej dokončenej stavby sveta - Taipei 101 v Taiwane. V roku 2010 začal spolupracovať so spoločnosťou Red Bull na projekte Red Bull Stratos, ktorého cieľom bolo prekonanie výškového rekordu v zoskoku padákom. Štart bol naplánovaný na 9. októbra 2012, problémy s vetrom ho odsunuli na 14. októbra 2012, kedy sa tiež celý zoskok nakoniec úspešne uskutočnil. Prekonal tri rekordy: najvyššiu dosiahnutú výšku balóna s ľudskou posádkou, skok z najvyššej výšky nad zemským povrchom a najvyššiu dosiahnutú rýchlosť pri voľnom páde (1 357,6 km/h). Padák však otvoril skôr a preto oproti plánom neutvoril štvrtý rekord – v dĺžke voľného pádu. V svojej kariére absolvoval celkovo 2300 zoskokov.


Rodolfo Neri Vela

Context: Život  Mladosť a výcvik V roku 1975 absolvoval mexickú univerzitu Universidad de Mexico v odbore strojárstvo a elektrotechnika, potom pokračoval v štúdiách na University of Essex vo Veľkej Británii, tu v odbore telekomunikácií. Školu ukončil v roku 1976, vo Veľkej Británii zostal a pokračoval vo svojom vzdelávaní na University of Birmingham, odbory elektromagnetizmus a radiácia. Doktorát získal roku 1979, vo veku 27 rokov. Vrátil sa do Mexika na Universidad de Mexico a venoval sa tu vedeckej práci. Odtiaľ odišiel na Institut of Electrical Research, Mexico a nakoniec odišiel znova do Európy. Tu zostal ako vedecký pracovník u ESA, ESTEC ( ), Noorwijk v Holandsku. V roku 1983 bol zaradený do výcvikového strediska astronautov NASA a po dvoch rokoch letel do kozmu. Let do vesmíru S raketoplánom Atlantis v novembri 1985 letela sedemčlenná posádka v zložení: Brewster Shaw, Bryan O Connor, Sherwood Spring, Mary Cleaveová, Jerry Ross, Charles Walker a Rodolfo Neri Vela ako elektrotechnik. Počas letu vypustili tri telekomunikačné družice (jedna z nich bola mexická) a bezpečne pristáli na leteckej základni Edwards v Kalifornii. Let bol katalogizovaný v COSPAR 1985-109a. STS-61-B Atlantis (27. november 1985 – 3. december 1985)


Orteigova cena

Context: Introduction  Orteigova cena bola finančná prémia, ktorú vypísal v roku 1919 hoteliér z New Yorku Raymond Orteig, pochádzajúci z Francúzska. Jej hodnota bola 25 000 dolárov a mala byť vyplatená prvému letcovi, ktorý nonstop letom preletí Atlantický oceán z New Yorku do Paríža. Pred úspešným letom Charlesa Lindbergha, ktorý nakoniec túto cenu získal, uskutočnilo niekoľko letcov (napríklad Hubert Julian, René Fonck alebo Charles Nungesser) nezávisle od seba pokusné prelety s cieľom získať cenu. Po Lindberghovom lete sa otvorili väčšie možnosti leteckej medzikontinentálnej doprave.


Alberto Santos-Dumont

Context: Prvá vzducholoď No.1 mala dĺžku 25 m a mala nevystuženú konštrukciu. Vztlakové teleso malo priemer 3,5 m a objem 186 m3. Toto bolo vložené do balónovej siete, ktorá niesla malý prútený kôš dimenzovaný na neveľkú Albertovu postavu. Pohon zaobstarával motor De Dion Bouton s výkonom 2,6 kW v spojení s 2-listou lopatkovitou vrtuľou s priemerom 1 m. Pozdĺžne ovládanie zabezpečovali pohyblivé závažia na lankách, smer letu malo na starosti malé kormidlo. 20. septembra 1898 uskutočnil Santos-Dumont na vzducholodi pomerne úspešný let, ktorý sa však skončil tvrdým pristátím po úniku vodíka a následnej deformácii nosného telesa. Veľké úspechy konštruktérovi nepriniesli ani ďalšie vzducholode No.2 až No.5.


USS Montana (BB-67)

Context: Stavba Rozhodnutie o stavbe padlo 19. júla 1940, a stavať ju mala lodenica Philadelphia Navy Yard. Avšak skôr, ako sa stihlo začať, bolo rozhodnuté zrušiť stavbu (21. júla 1943). USS Montana mala byť treťou loďou tohto mena a druhou bojovou loďou tohto mena. Obidve bojové lode však boli zrušené, a tak sa Montana stala jediným vtedajším štátom USA, na počesť ktorého nebola postavená žiadna bojová loď v modernej ére bojových lodí (1906-1946).


STS-9

Context: Prípravy na štart Prípravy raketoplánu Columbia na jeho ďalší let sa začali premiestnením raketoplánu z Edwardsovej leteckej základne, kde pristál po predchádzajúcej misii STS-5, na Floridu. Počas príprav boli pôvodné motory SSME nahradené novým typom, ktorý môže trvale pracovať na 104 % výkonu. Nakoľko pri predchádzajúcich letoch letela v Columbii najviac štvorčlenná posádka, na jej obytnú palubu pribudli ďalšie dve kreslá, spacie vaky a tiež skrinky na osobné veci astronautov. Vzhľadom na predpokladanú väčšiu spotrebu energie vzrástla kapacita palivových batérií o 33 % a namiesto troch bola Columbia tentokrát vybavená piatimi dvojicami nádrží na kyslík a vodík. Ďalšie konštrukčné zmeny sa týkali prítomnosti Spacelabu: Pribudol spojovací tunel s laboratóriom a adaptér. Prvá časť vedeckého laboratória Spacelab prišla na Kennedyho vesmírne stredisko začiatkom októbra 1981. Prvé komplexné skúšky prebehli v novembri 1982 a v auguste 1983 bolo napokon laboratórium v hangári OPF vložené do nákladového priestoru Columbie. Pred samotným letom došlo 12. októbra k skúšobnému odpočítavaniu, po ktorého skončení sa štartovacia zostava vrátila do haly VAB, kde bola rozmontovaná. Po výmene trysky motoru SRB bola zostava opäť zmontovaná a 8. novembra sa dostala na štartovaciu rampu, tentoraz už pripravená na štart. Odpočítavanie bolo zahájené 26. 11. v stave T-44 hodín. Počas odpočítavania došlo k niekoľkým poruchám. Odpočítavanie však pokračovalo ďalej a Columbia vzlietla 28. 11. 1983 presne na začiatku štartovacieho okna o 16.00 UT.


Columbia (raketoplán)

Context: História  Konštrukcia Stavba Columbie sa začala 25. marca 1975 v Palmdale v Kalifornii. Svoj názov dostala podľa lode menom Columbia , ktorej velil Američan Robert Gray, a ktorá ako prvá americká loď oboplávala svet. Podľa iných zdrojov bola pomenovaná po malej plachetnici, ktorá skúmala ústie rieky Columbia. Tento istý názov niesol aj veliteľský modul Apolla 11. 28. júna 1976 sa začala montáž kabíny pre posádku, v januári nasledujúceho roka konštrukcia vertikálneho stabilizátora. V júli 1978 bolo ukončené pripájanie dverí do nákladového priestoru ku konštrukcii orbitera. V marci 1979 bola Columbia prevezená z Palmdale na leteckú základňu Edwards. Testovanie Súbor:S79-30819.jpg|thumb|right|Raketoplán Columbia na chrbte Boeingu 747 SCA, marec 1979 Po dokončení výroby bol raketoplán 24. marca 1979 lietadlom Shuttle Carrier Aircraft (SCA) dopravený do Kennedyho vesmírneho strediska (KSC) na Floride, a začal byť pripravovaný na svoju prvú misiu. Na KSC prebehlo niekoľko ďalších testov, napríklad testy turbočerpadiel hydrauliky APU ( A uxiliary P ower U nit), ktoré prebehli 3. novembra 1979. 19. marca 1981 došlo v priebehu pozemných testov k nehode. Po úspešnom zakončení záverečných predštartovných operácií chcela skupina technikov skontrolovať systémy motorov SSME ( S pace S huttle M ain E ngines). Technici uvoľnili panel, v následku čoho došlo k úniku dusíka. V nedýchateľnej atmosfére čistého dusíku stratili vedomie, pričom jeden z nich na mieste zomrel, a o dva týždne na následky tejto nehody zomrel aj ďalší technik. Misie Súbor:Space Shuttle Columbia launching.jpg|thumb|left|Prvý štart raketoplánu Columbia , 12. apríl 1981 (misia STS-1) Súbor:STS-9 Spacelab 1.jpg|thumb|right|Pohľad na laboratórium Spacelab v nákladovom priestore raketoplánu Columbia na obežnej dráhe, 28. november 1983 (misia STS-9) Okenné rámy raketoplánu Columbia vystavené na Kennedyho vesmírnom stredisku Prvej misii (STS-1) velil skúsený John Young a pilotom bol nováčik Robert Crippen. Columbia bola na obežnej dráhe od 12. apríla do 14. apríla 1981 a Zem obehla 36-krát. Columbia potom absolvovala ešte ďalšie štyri lety za sebou, kým nebol v prevádzke ďalší americký raketoplán – Challenger . Pri prvých misiách, kedy posádku tvorili iba dvaja piloti, bola dokonca vybavená katapultovacími kreslami. Nijaký iný operačný raketoplán nikdy nemal katapultovacie kreslá, a aj na Columbii sa prestali používať od prvého letu viacčlennej posádky, pretože z technických dôvodov nie je možné na palubu raketoplánu umiestniť viac ako dve katapultovacie kreslá. V roku 1983 sa uskutočnila prvá misia so šiestimi astronautmi (STS-9), medzi ktorými bol aj prvý neameričan na palube raketoplánu Ulf Merbold. 12. januára 1986 vyniesla Columbia na obežnú dráhu prvého amerického hispánca, ktorým bol Franklin Chang Díaz, a taktiež prvého člena Snemovne reprezentantov, Billa Nelsona. Ďalšie prvenstvo si Columbia pripísala 5. marca 1998, keď NASA vymenovala veliteľku ďalšej misie raketoplánu Columbia Eileen Collinsovú, ktorá sa tak stala prvou veliteľkou raketoplánu. Počas 22-ročného obdobia svojich letov Columbia dvakrát absolvovala dôkladnú údržbu, opravu a modernizáciu nazývanú OMDP ( O rbiter M aintenance D own P eriod). Prvú úpravu absolvovala v rokoch 1994 – 1995, druhú v rokoch 1999 – 2000. Po druhej úprave prekonala vyše 100 zmien a jej hmotnosť klesla približne o , vďaka odstráneniu nepotrebných káblov a prístrojov. Prázdny orbiter s motormi SSME tak vážil . Columbia sa stala strojom s najväčším počtom odložených štartov. Na odpaľovacej rampe stála až 1 208 dní, o 200 dní viac než ktorýkoľvek iný raketoplán. Zánik Raketoplán Columbia bol zničený pri svojej poslednej misii, STS-107. 1. februára 2003 sa vracala zo svojej šestnásťdňovej vedeckej misie. 16 minút pred plánovaným pristátím však riadiace stredisko stratilo s raketoplánom spojenie. Podľa radarových meraní sa Columbia rozpadla nad Texasom vo výške asi pri rýchlosti /s. Zahynulo všetkých sedem astronautov na palube. Podľa neskorších vyšetrovaní bolo príčinou tejto tragédie poškodenie tepelného štítu na nábežnej hrane krídla. Toto poškodenie spôsobil pri štarte kus penovej izolácie, ktorý odpadol z hlavnej palivovej nádrže. Do vzniknutej štrbiny vnikla žeravá plazma a zničila celý raketoplán. NASA urobila množstvo opatrení známych pod názvom RTF ( R eturn t o F light) opatrenia, ktoré zvýšili bezpečnosť pri ďalších letoch zostávajúcich troch orbiterov.


STS-117

Context: Introduction Atlantis sa presúva na rampu 39-A STS-117 je misia amerického raketoplánu Atlantis, ktorá sa uskutočnila v dňoch 8. až 22. júna 2007. Cieľom letu bolo pripojenie nosníka ITS-S3/S4, PVA-S4 obsahujúceho 4 fotovoltaické panely k Medzinárodnej vesmírnej stanici a zloženie pravobočného solárneho panelu na ITS-P6, ktorý bol od roku 2000 umiestnený v provizórnej polohe „nad stanicou“. Plánované boli tiež tri výstupy do otvoreného priestoru (EVA), napokon prebehli až 4 výstupy.


STS-61-B

Context: Introduction  STS-61-B bola druhá misia amerického raketoplánu Atlantis, celkovo 23. misia v programe Space Shuttle. Cieľom letu bolo vypustenie troch komunikačných družíc, otestovanie konštrukčných techník pri výstupoch do otvoreného vesmíru a vykonávanie experimentov. Zároveň to bola prvá a doteraz jediná misia mexického astronauta.


STS-37

Context: Introduction  STS-37 bola misia amerického raketoplánu Atlantis. Cieľom letu bolo vypustenie astronomického observatória Compton GRO na obežnú dráhu Zeme. Observatórium Compton GRO bolo s hmotnosťou 16 ton najťažším observatóriom vypusteným z raketoplánu.


Franco Malerba

Context: Let do vesmíru Dvanásteho letu (registrovaný v COSPAR 1992-049A) raketoplánu Atlantis sa zúčastnila táto posádka: Loren Shriver, Andrew Allen, Jeffrey Hoffman , Marsha Ivinsová, Franklin Chang-Diaz z Kostariky, Claude Nicollier zo Švajčiarska a Talian Franco Malerba. Práve Malerba mal na starosť taliansku družicu TSS-1, ktorá mala byť vypustená na 20 km dlhom lane. Experiment sa nepodaril a družicu priviezli v nákladnom priestore späť. Posádka vypustila na obežnú dráhu ešte jednu, mohutnú európsku družicu Eureca. Misia, ktorá začala aj skončila na Floride, myse Canaveral, bola označená aj napriek problémom s TSS ako úspešná. STS-46 Atlantis (31. júl 1992 - 8. august 1992 )


Družicový stupeň raketoplánu

Context: Introduction Súbor:NASA Space Shuttle Atlantis landing (STS-110) (19 April 2002).jpg|thumb|right|260px|Raketoplán Atlantis práve pristáva a tým ukončuje misiu STS-110 Družicový stupeň raketoplánu nazývaný aj vlastný raketoplán alebo orbiter bola najzložitejšia a najdôležitejšia časť celého amerického raketoplánu. Zároveň to bola jediná časť raketoplánu, ktorá sa dostala do vesmíru a potom pristála. Z hľadiska leteckej terminológie išlo o jednoplošník so samonosným krídlom v tvare dvojitej delty. Slúžil na dopravu nákladu a osôb na obežnú dráhu okolo Zeme a späť. Štartoval ako klasická raketa, návrat prebiehal riadeným kĺzavým pristátím podobným pristávaniu lietadla. Orbiter mal celkovú dĺžku , výšku a rozpätie krídel . Jeho prázdna hmotnosť bola rôzna pri jednotlivých exemplároch ( Columbia bola najťažšia) a pohybovala sa okolo 90 ton. Trup stroja tvorila konštrukcia z hliníkových zliatin. Pre najviac mechanicky namáhané časti sa použila oceľ a titánové zliatiny. Skladal sa z troch hlavných konštrukčných častí: predná časť – dvojpodlažná kabína pre posádku; stredná časť – trup s nákladovým priestorom; zadná časť – motorový priestor s motormi SSME.


Vzducholoď Norge

Context: Introduction Dochovaný kotevný stožiar na Svalbarde Vzducholoď N1 , známejšia pod druhým menom Norge bol prvý stroj, ktorý preletel z Európy do Ameriky cez severný pól. Na priekopníckej výprave sa zúčastnila šestnásťčlenná medzinárodná posádka. Veliteľom expedície bol nórsky polárnik Roald Amundsen, technickú stránku letu istila talianska posádka pod vedením leteckého konštruktéra plukovníka Umberta Nobileho a na lete sa zúčastnil aj jeden z hlavných sponzorov výpravy, Američan Lincoln Ellsworth.


STS-66

Context: Introduction  STS-66 bola misia raketoplánu Atlantis . Celkovo išlo o 66. misiu raketoplánu do vesmíru a 13. pre Atlantis . Cieľom letu bolo vynesenie satelitov Atlas-3 a CRISTA-SPAS na obežnú dráhu.


Donald Pettit

Context: Introduction  Donald Roy Pettit ( 20. apríl 1955, Silverton, Oregon, USA) je americký chemik Národného laboratória Los Alamos, od mája 1996 americký astronaut, člen oddielu astronautov NASA. Do vesmíru sa prvýkrát dostal v roku 2002 na polročnú výpravu na Medzinárodnú vesmírnu stanicu (ISS) ako člen Expedícia 6. Druhýkrát vzlietol do vesmíru na palube raketoplánu Endeavour (let STS-126). Tretíkrát letel v decembri 2011 opäť na dlhodobú misiu v Sojuze TMA-03M na ISS v rámci (Expedícií 30/31). Vo vesmíre počas troch letov strávil zhruba 370 dní a vykonal dva výstupy do otvoreného vesmíru.


Henri Giffard

Context: Introduction Kresba Giffardovej vzducholode Henri Giffard ( 8. február 1825, Paríž, Francúzsko† 15. apríl 1882, tamže) bol francúzsky inžinier, vynálezca parného injektoru a konštruktér prvej riaditeľnej vzducholode.


Marcos Pontes

Context: Kariéra Pontes je jedným z najskúsenejších pilotov brazílskeho vojenského letectva (FAB), má hodnosť podplukovníka, nalietal vyše 2000 hodín na 25 typoch letadlel. V júni 1998 bol vybraný brazílskou vesmírnou agentúrou INPE ku kozmickému letu v americkom raketopláne. Výcvik začal v auguste 1998 a skončil v decembri 2000, keď získal kvalifikáciu letového špecialistu. Kozmický let Pontesov let bol plánovaný na rok 2004. Po skaze Columbie vo februári 2003 boli však lety raketoplánov prerušené. Brazílčania sa preto obrátili na Roskosmos. Dňa 2. septembra 2005 bola podpísaná medzi Brazíliou (za ňu Sergio Gaudenzi) a Ruskom (Anatolij Perminov) dohoda za 20 miliónov amerických dolárov. Pontes teda nasadol na lietadlo a odletel do Moskvy, aby bol preškolení na ruské Sojuzy. Pontesov let bol naplánovaný presne na sté výročie osláv brazílskeho priekopníka letectva Alberta Santos-Dumonta. 30. marca 2006 sa Pontes stal prvým portugalsky hovoriacim človekom, ktorý vzlietol do vesmíru. Počas svojej cesty vykonával Pontes osem experimentov vybraných brazílskou vesmírnou agentúrou. Sojuz TMA-8 pristál 8. apríla 2006 s posádkou Expedície 12 v Kazachstane.


Jean-Loup Chrétien

Context: Introduction  Jean-Loup Chrétien ( 20. august 1938, La Rochelle, Francúzsko) je prvý francúzsky kozmonaut, ktorý letel na ruskej kozmickej lodi Sojuz aj na americkom raketopláne Atlantis. Život Mladosť a výcvik Narodil sa v Bretánii. V roku 1959 sa dostal na tri roky do vojenskej leteckej školy École de l Air . Potom slúžil v armáde ako stíhač a testovací pilot. V roku 1977 bol vymenovaný za zástupcu veliteľa protivzdušnej obrany južného Francúzska. Od roku 1978 prechádzal sitom výberu z 430 adeptov z Francúzska na post kozmonauta, koncom roka 1980 nastúpil na výcvik v Hviezdnom mestečku s nohou v sadre. Je ženatý, má synov. Lety do vesmíru Po prvýkrát letel koncom jari 1982 na palube Sojuzu T-6 na sovietsku orbitálnu stanicu Saľut 7. Spolu s ním z Bajkonuru vzlietol Vladimir Džanibekov, na stanici sa stretli s ďalšími tromi kozmonautmi Berezovojom, Lebedevom a Ivančenkovom, po týždni sa odpojili a vrátili na Zem po 189 hodinách letu. Svojim letom sa zaradil ako prvý občan Francúzska na 108 miesto medzi kozmonautmi Zeme. Po druhýkrát bol v posádke lodi Sojuz TM-7 na jeseň 1988. Na štarte z Bajkonuru bol prítomný aj francúzsky prezident Francois Mitterrand. Trojčlenná posádka Volkov, Krikaľov a Chrétien sa so svojou loďou pripojila k orbitálnej stanici Mir, kde už pracovali Titov a Manarov. Celá pätica potom na stanici plnila pripravené úlohy, Chrétien mal na starosť 14 experimentov z pre neho vytvoreného programu Aragaz vrátane výstupu do otvoreného vesmíru (EVA). Po troch týždňoch sa Chrétien spoločne s Manarovom a Titovom v lodi Sojuz TM-6 vrátili späť na Zem. Tretí let absolvoval vo svojich 59 rokoch na palube amerického raketoplánu Atlantis na jeseň roku 1997. Posádka bola medzinárodná, sedemčlenná: James Wetherbee, Michael Bloomfield, Vladimir Titov z Ruska, Scott Parazynski, Chrétien z Francúzska, Wendy Lawrenceová, David Wolf. Posledne menovaný na Mire zostal, namiesto neho sa na Zem vrátil Michael Foale z pôvodnej posádky Miru. So sebou mali vedecký modul Spacehab. Po 11 dňoch vo vesmíre Atlantis pristál na Floride, na pristávacej dráhe Kennedyho vesmírneho strediska. Sojuz T-6 (24. jún 1982 – 2. júl 1982) Sojuz TM-7 (26. november 1988 – 21. december 1988) STS-86 Atlantis (26. september 1997 – 6. október 1997) Po letoch Po troch letoch, počas ktorých vo vesmíre strávil 43 dní, zostal v americkom Houstone v NASA, roku 2001 odtiaľ odišiel. V rokoch 2007-2008 sa stal členom vedenia firmy Tietronix Sotfware v Houstone.


Léopold Eyharts

Context: Začiatky kariéry Strednú školu vyštudoval vo Villa Pia v Bayonne na lýceu Louis-Barthou. Následne sa v roku 1977 prihlásil na leteckú školu Salon-de-Provence a o dva roky neskôr získal titul v odbore leteckej techniky. V roku 1980 sa stal stíhacím pilotom a bol pridelený k 7. stíhacej peruti Jaguar na základni v Istres-Le Tubé na juhu Francúzska. V roku 1985 sa stal veliteľom letky SPA 77 eskadry „1/7 Provence“ so sídlom v Saint-Dizier, departement Haute-Marne. V roku 1988 absolvoval testy na skúšobného pilota a pracoval v testovacom centre v Brétigny-sur-Orge pri Paríži. Lietal na rôznych typoch civilných aj vojenských lietadiel vrátane Mirage 2000, Alpha Jet, Mirage III, Caravelle, C-160 Transall, pričom jeho hlavnou úlohou bolo testovanie radarového vybavenia lietadiel. Celkovo nazbieral 3800 letových hodín na 50-tich rôznych typov lietadiel, vrátane 21 zoskokov padákom a jednej katapultáže.


Léon-Philippe Teisserenc de Bort

Context: Životopis Stal sa slávnym keď roku 1902 objavil stratosféru a tropopauzu. Použil po prvý raz balónové sondy a bol prvý kto spoznal oblasť atmosféry. Medzi rokmi 1892 a 1896 bol šéfom Administratívneho centra medzinárodnej meteorológie (úrad francúzskej vlády). Potom ako odstúpil z tohto postu, založil súkromnú meteorologickú stanicu v Trappes blízko Versailles. Viedol tam experimenty s balónovými sondami a bol vôbec prvý kto ich používal.


Alberto Santos-Dumont

Context: Alberto Santos-Dumont bol postavou nevysoký, meral asi 160 cm a vážil okolo 50 kg. Vynikal spoločenským správaním a rád bol stredobodom pozornosti. Bol temperamentný, poznania chtivý s konštruktérskym nadaním, nemal však hlbšie teoretické znalosti. Taktiež sa u neho prejavoval nedostatok trpezlivosti – často v prípade komplikácie, pôvodnú konštrukciu úplne zavrhol a začal konštrukciu úplne iného diela. Bol idealistom a pacifistom. Svoje vynálezy odmietal patentovo chrániť a svoje diela dával verejne k dispozícii. Je treba povedať, že finančne bol vďaka otcovmu podnikaniu zabezpečený.


Zoznam športových článkov/U

Context: um Umberto de Morpurgo


Jules Dumont d’Urville

Context: Záver života Po návrate z Južného oceánu pracoval D´Urville na želanie Ľudovíta Filipa na publikácii svojich poznatkov z ciest. Dielo však nestihol dokončiť. Po napísaní troch zväzkov počas práce na štvrtom zväzku zahynul spolu s manželkou a synom 8. mája 1842 pri železničnom nešťastí v Meudone pri návrate z Versailles. Jules Dumont D´Urville bol s rodinou pochovaný na parížskom cintoríne Montparnasse. Zvyšné materiály z ciest vyšli posmrtne v rokoch 1851 – 1854. Pomohli ich usporiadať ostatní účastníci výpravy. Celkovo 23 zväzkov s historickými i prírodovednými záznamami bolo doplnených 10 atlasmi kresieb a máp a označujú sa ako „múzeum v knihe“. Svojimi výskumami v Tichomorí patrí Jules Dumont D´Urville spolu s Jamesom Cookom k najväčším objaviteľom ktorých výpravy prispeli k zemepisnému a etnografickému poznaniu tejto časti Zeme. Dumontova osobnosť je však vnímaná značne kontroverzne. D´Urville mal obrovské znalosti, mnohým sa však javil ako veľmi sebavedomý, arogantný až márnomyseľný muž. Kritizované sú veľké straty na životoch pri jeho plavbách, podľa iných však pri vedení expedícii dbal o blaho svojej posádky, hoci bol prísny a neoblomný v dodržiavaní disciplíny. Vynikal vraj aj veľmi pevnými morálnymi zásadami.


Marcelino Sanz de Sautuola

Context: Introduction Don Marcelino Sanz de Sautuola ( 1831 – † 2. jún 1888, Santander) - bol španielsky šľachtic, právnik a amatérsky archeológ - prehistorik. Objavil na pozemku svojho panstva jaskyňu Altamira, kde sa nachádzalo množstvo prehistorických artefaktov. Za svojho života bol považovaný za podvodníka. Uznanie sa mu dostalo až po smrti, po objavení jaskyne La Mouthe vo Francúzsku. Kategória:Narodenia v 1831 Kategória:Úmrtia v 1888 Kategória:Španielski archeológovia


1879

Context: Udalosti  Marcelino de Sautuola objavil jaskyňu Altamira s nádhernými maľbami paleolitického človeka


Alberty

Context: Pozri aj  Alberti


Hernando Cortés

Context: Neskorší život Hernando Cortés Keď sa Cortés vrátil sotva živý z Hondurasu, zúfalé obyvateľstvo žijúce v stave bezprávia ho s radosťou vítalo. Počas svojho pôsobenia vo funkcii guvernéra sa snažil priniesť stabilitu a na prekvapenie aj občianske práva do krajiny. Ale postupne začali prichádzať kastílski byrokrati, ktorí ničili jeho prácu. V roku 1535 bol vymenovaný nový guvernér. Cortés odišiel so svojim najstarším a najobľúbenejším synom Martínom Cortésom do Číny a neskôr do Európy. Martínovou matkou bola La Malinche. Martín Cortés, mestic, syn Španiela a Indiánky, je považovaný za prvého Mexičana. Hernando Cortés zomrel v Seville v roku 1547. Podobne ako Krištof Kolumbus, zomrel bohatý, ale zatrpknutý človek, ktorý sa nestal veľkým Cézarom západného impéria cisára Karola V. Zanechal veľa indiánskych aj bielych detí. Dobre ich zaopatril vo svojej poslednej vôli, tak isto ako aj ich matky. Je veľmi ťažké charakterizovať tohto španielskeho dobyvateľa - jeho neopísateľné ukrutnosti, vynikajúcu vojenskú stratégiu, jeho zúfalé manévre snažiace sa zabrániť vzniku ruinujúceho plantážneho hospodárstva v Novom Španielsku, odmenenie jeho spojencov z Tlaxcala spolu s rehabilitáciou šľachty (vrátane hradu pre Moctezumových dedičov v Španielsku, ktorý dodnes stojí), jeho rešpekt k Indiánom ako váženým protivníkov, ale aj členov rodiny. V dnešnom Mexiku je zavrhnutý. Pripomína ho tam iba jediná socha - ale aj pol milióna potomkov a jeden z najpozoruhodnejších príbehov v histórii.


Sancho III. (Navarra)

Context: Vláda Jeho rodičmi boli García Sánchez II. „el Temblón“ (Osika, alebo trasúci sa) a jeho kráľovná Jimena Fernández, dcéra Fernanda Bermúdeza, grófa de Cea a grófky Elvíry Díaz zo Saldaña. Na trón nastúpil niekedy v rokoch 1000 až 1004. Zdedil kráľovstvo Pamplony spolu s grófstvom Aragónskym, avšak zo začiatku vládli za neho regenti zložený z rady biskupov, jeho matky a starej matky Urracy Fernández. Svoju rezidenciu mal v Nájere. Je považovaný za prvého proeurópskeho kráľa, pretože sa snažil udržiavať diplomatické kontakty ďalej za Pyrenejami, s vojvodstvom Gaskonským a tiež sa snažil prijať nové politické, náboženské a intelektuálne tendencie. Jeho vláda bola poznačená krízou Córdobského kalifátu. Táto kríza sa začala smrťou Almanzora a skončila sa vznikom kráľovstva Taifas. Sancho sa snažil zjednotiť kresťanské štáty buď pod svojou vládou alebo vazalskými spojeniami.


Juan Díaz de Solís

Context: Životopis Narodil sa pravdepodobne v Lebriji v provincii Sevilla, hoci niektorí autori uvádzajú, že sa narodil v Portugalsku v rodine andalúzskych emigrantov. Do roku 1505 pracoval v službách portugalského kráľa Manuela I. ako kartograf v Casa da Índia. Neskôr sa zúčastnil objaviteľských ciest na Yucatán v rokoch 1506-1507 a do Brazílie v r.1508, ako navigátor. Po smrti Ameriga Vespucciho v roku 1512 získal hodnosť "piloto mayor" (najvyšší kormidelník kráľovskej obchodnej spoločnosti pre Ameriku) Casa de Contratación. Dva roky po jeho vymenovaní do tejto hodnosti pripravil výpravu s cieľom prebádať južnú časť nového kontinentu a nájsť západnú cestu do Indie. 8. októbra 1515 vyplával s tromi karavelami zo španielskeho mesta Sanlúcar de Barrameda na more. Plavil sa pozdĺž východného pobrežia Južnej Ameriky až k ústiu La Plata, kde sa vybral plaviť proti prúdu. Pristál na východnom pobreží rieky, neďaleko sútoku riek Paraná a Uruguaj. S dvomi dôstojníkmi a siedmimi námorníkmi vystúpil na breh. Tam ich napadli domorodci a takmer všetkých zabili. Jediný, kto prežil, bol 14 ročný plavčík Francisco del Puerto, ktorého vyslobodil až o desať rokov ďalší objaviteľ, Sebastian Caboto. Túto udalosť umelecky spracoval vo svojom románe "El entenado" argentínsky spisovateľ Juan José Saer, podľa krátkej zmienky o tejto udalosti od historika Jose Luis Busanicha (1892-1959) v jeho diele Historia Argentina .


Rafael Alberti

Context: Život Jeho otcom bol Augustín Alberti a matkou María Merello. Bol piatym zo šiestich bratov a vnukom kupcov pôvodom z Itálie, dodávateľom európskeho tovaru. Začal ako maliar. V roku 1917 sa presťahoval so svojou rodinou do Madridu. Po prvom obdobiu, kde sa učil maľovať, mal svoju prvú výstavu obrazov a kresieb v Ateneu. Predstavil sa aj v Rezidencii študentov, kde sa zoznamuje so slávnymi predstaviteľmi Generácie 27 (v poézii sem patrí okrem iných Federico García Lorca, Dámaso Alonso, Gerardo Diego, Pedro Salinas, Jorge Guillén, Emilio Prados, Manuel Altolaguirre, Luis Cernuda, Vicente Aleixandre a Miguel Hernández), intelektuálnym hnutím, predstavenom v Seville roku 1927 pri 300. výročí úmrtia Luisa de Góngoru. V roku 1924 Alberti obdržal Národnú cenu za svoju prvú publikovanú knihu, Námorník na zemi ( Marinero en tierra ), po ktorej sa definitívne rozhodol pre poéziu (no výtvarnému umeniu sa nikdy venovať neprestal). Počiatkom tridsiatych rokov sa priklonil k marxizmu a vstúpil do Komunistickej strany Španielska. V roku 1939 po víťazstve generála Franca emigroval do Argentíny, kde strávil štyriadvadsať rokov; nasledujúcich pätnásť rokov žil v Taliansku. Do Španielska sa vrátil 27. apríla 1977 zo slovami "Opustil som vlasť so zaťatou päsťou, no vraciam sa, ponúkajúc vám otvorenú ruku ako gesto zmieru medzi všetkými Španielmi" . Dostal mnoho cien a uznaní, medzi nimi napríklad Leninovu cenu mieru v roku 1966. V roku 1983 dostal aj významnú Cervantesovu cenu, najvyšší prejav uznania pre španielsky píšucich spisovateľov. V roku 1987 rada Cádizu ustanovila v Albertiho rodnom meste nadáciu, ktorá nesie jeho meno a ktorá spravuje aj veľkú časť jeho osobného archíva. Bol dvakrát ženatý, po prvýkrát zo spisovateľkou Maríou Teresou Leónovou, a po druhýkrát s Marií Asunción Mateovou, ktorá ho v posledných rokoch reprezentovala. Zomrel približne o pol jednej ráno 28. októbra 1999 vo svojom rodisku, meste El Puerto de Santa María.


Marco Aurelio Soto

Context: Introduction  Marco Aurelio Soto ( 13. november 1846, Tegucigalpa, Honduras - † 25. február 1908, Paríž, Francúzsko) bol prezident Hondurasu od 27. augusta 1876 do 19. októbra 1883. Je známy ako liberálny reformátor.


Hernando Cortés

Context: Introduction  Hernando Cortés , známy aj pod menami Hernán Cortés , Fernán Cortés , alebo Fernando Cortés ( 1485, Medellín, Španielsko – † 2. december 1547, Castilleja de la Cuesta pri Seville) bol španielsky dobyvateľ (conquistador), ktorý porazil ríšu Aztékov a zabral územie dnešného Mexika pre Španielsko.