Tethys (more)

Context: Geologický vývoj Oceán Tethys vznikol pred asi 300 miliónmi rokov, teda počas permu, vedľa južného okraja oceánu Paleotethys. Paleothethys ako obrovský záliv zasahoval z východu do Pangey a nachádzal sa severne od kontinentu Kiméria. Rift vznikol pozdĺž severného okraja kontinentálneho šelfu Južnej Pangaey (tzv. Gondwana). Táto oceánska zemská kôra so sebou asi 60 miliónov rokov niesla časť šelfu s kontinentálnou kôrou, označovanú Kiméria. Tento z východu na západ pretiahnutý kontinent pred sebou tlačil Paleotethys k severnej časti Pangey (Laurázia). Oceán Tethys (či presnejšie Neotethys) sa teda formoval medzi Kimériou a Gondwanou. V platformnej oblasti Európy Tethys komunikoval s germánskou panvou len cez úzke prielivy na juhovýchode a severozápade vindelického valu. V alpsko-mediteránnej oblasti sa diferencoval až v mezozoiku, keď najprv z východu zasiahol ako Meliatsko-halstattský oceán a neskôr zo západu ako Valaiský a Piemontsko-ligurský oceán. Tieto dva oceány výrazne súviseli s vývojom stredného Atlantiku. Tu sa Tethys vyznačoval výskytom teplomilnej fauny a flóry. Pri otváraní týchto oceánskych priestorov došlo k vzájomnému ľavostrannému pohybu Afriky a Európy. Najzápadnejšia časť Európy sa posunula v tomto období v dôsledku platňovotektonických procesov súvisiacich s vznikom nových oceánov asi o na západ. V dôsledku pohybu Africkej platne na severovýchod, ktorý sa začal v jure a vyvrcholil v kriede a paleogéne alpínskou orogenézou, oceán Tethys zanikol, prípadne bol zredukovaný na úzke pruhy morských či sladkovodných paniev označovaných ako Paratethýda.


Titan (mesiac)

Context: V rokoch 2004-2017 prebiehal výskum prostredníctvom misie Cassini-Huygens. Cassini bola sonda na obežnej dráhe okolo Saturna a Huygens je pristávacie puzdro, ktoré priletelo k Saturnu v spojení so sondou Cassini. Jeho úlohou bolo pristáť na povrchu Titanu. Sonda Cassini zostala obiehať okolo Saturna, ale počas misie mnohokrát blízko preletela okolo tohto mesiaca. Zaznamenávala sezónne zmeny na Titane počas celého jeho "polroka" odvodeného od obežnej doby Saturna okolo Slnka (30 rokov). Študovala postupnú premenu mesiaca od zimy na jeho severnej pologuli až po jej leto.


OmegaT

Context: Externé odkazy  OmegaT (domovská stránka) - oficiálna stránka OmegaT Project: OmegaT - stránka projektu OmegaT na SourceForge Stiahnutie OmegaT


Ganymede (mesiac)

Context: Galéria Súbor:Ganymed Earth Moon Comparison.png|Porovnanie Ganymeda so Zemou a s jej Mesiacom Súbor:PIA00357 Bright Halo Impact Crater on Ganymede.jpg|Sieť svetlejších pruhov a impaktné krátery s bielymi lúčmi Súbor:Voyager 1 Image of Ganymede - GPN-2003-000007.jpg|Ganymedes na zábere zo sondy Voyager 1 Súbor:Ganymede terrain.jpg|Časť povrchu zo sondy Galileo Súbor:Craters on Ganymede.jpg|Krátery Achelous a Gula Súbor:Ganymede Kittu PIA01611.jpg|Kráter Kittu Súbor:Ganymede Nergal PIA01088.jpg|Kráter Nergal Súbor:Ganymede Khensu PIA01090.jpg|Kráter El Súbor:Chain of impact craters on Ganymede.jpg|Sieť kráterov na povrchu Ganymeda zachytená sondou Galileo. Tieto krátery zrejme vytvorili jedno teleso roztrhané na viacero častí slapovými silami. Súbor:PIA00519 Interior of Ganymede.jpg|Prierez Ganymedom


Zoznam kozmonautických článkov/H

Context: hu Hubblov vesmírny ďalekohľad · Huygens (sonda)


Zoznam informatických článkov/O

Context: om OmegaT


Zoznam astronomických článkov/H

Context: hu Hubblov objem – Hubblov vesmírny ďalekohľad – Hubblov zákon – Hubblova konštanta – Hubblova premenná hmlovina – Hubblova schéma – Hubblovo hlboké pole – Hus (súhvezdie) – Hustota sčernenia – Hustota vesmíru – Hustota žiarenia – Huygens (sonda)


Huanghetitan

Context: Druhy a veľkosť Huanghetitan má v súčasnosti dva druhy; Huanghetitan liujiaxiaensis , ktorý bol 12 metrov dlhý, teda patril medzi menšie sauropódy, ale zato mal najväčší hrudný kôš zo všetkých známych dinosaurov. Ďalší druh, Huanghetitan ruyangensis bol však omnoho väčší. Na dĺžku meral okolo 30 metrov a v kohútiku bol vysoký osem metrov. Krk bol dlhý 12 metrov, telo 9 metrov a chvost tiež 9 metrov. Mal tiež veľmi dlhé nohy, brucho mal vo výške okolo štyroch metrov. Celkovo bol vysoký okolo 14 metrov. Pravdepodobne vážil až okolo 65 ton, ale štúdia z roku 2020 naznačili, že mohol merať okolo 24 metrov a vážiť okolo 30 ton. Mal jedny z najväčších rebier, najdlhšie meralo až takmer tri metre. Tento primitívny Titanosauriform bol jedným z najväčších dinosaurov v Ázii.


Christiaan Huygens

Context: Kyvadlové hodiny 16. júna 1657 Huygens obdržal patent na kyvadlové hodiny.


S/2004 S 3

Context: Externé odkazy  Cassini-Huygens, objavy v okolí prstenca F v roku 2004 Cassini-Huygens Multimedia: Záhada mesiaca


Mars Climate Orbiter

Context: Introduction Sonda počas predštartových príprav Mars Climate Orbiter (pôvodne Mars Surveyor 98 Orbiter ) bola jedna z dvoch kozmických sond z programu Mars Surveyor 98, druhá bola Mars Polar Lander (pôvodne Mars Surveyor 98 Lander ). Tieto dve misie mali študovať marťanské počasie, klímu a pátrať po vode a oxide uhličitom v atmosfére a na povrchu. Získané údaje mali slúžiť na stanovenie teplotných profilov atmosféry, určenie dlhodobých klimatických zmien a úlohu atmosféry v tomto procese.


OSIRIS-REx

Context: Špecifikácie  Rozmery (tela sondy): ≈ 3m Šírka: 6,2 m (s roztvorenými solárnymi panelmi) Solárne panely (plocha): 8,5 m² Energetický systém: Dva solárne panely generujúce výkon v rozmedzí 1 2263 000 wattov (záleží na vzdialenosti od slnka). Energia je ukladaná do Li-Ion batérií. Pohon: 1 100 kg hydrazínu v jednozložkovom palivovom systéme vyvinutom pre Mars Reconnaissance Orbiter (MRO); taký istý upravený systém sa používa aj pre misie Juno a MAVEN. Návratová kapsula: (Sample Return Capsule) vstúpi na konci misie späť do zemskej atmosféry a pristane na padákoch. Kapsula bude vyzdvihnutá a jej obsah bude skúmaný podobne, ako to bolo pri misii Stardust.


InSight

Context: Introduction  InSight bola americká automatická planetárna sonda určená na seizmický výskum vnútornej stavby Marsu. Časť vedeckého vybavenia poskytli partnerské organizácie z Nemecka (DLR), Francúzska, Španielska či Talianska. Názov sondy je akronym z anglického pomenovania In terior Exploration using S eismic I nvestigations, G eodesy and H eat T ransport. Sonda mala pôvodne byť vypustená v marci 2016 americkou NASA, avšak po objavení netesnosti francúzskeho experimentu SSEI v decembri 2015 bol štart odložený na apríl / máj 2018, kedy nastalo ďalšie štartovacie okno pre let k Marsu. Štart sondy nakoniec prebehol dopoludnia v sobotu 5. mája 2018. K Marsu sonda mala doletela 26. novembra 2018. Cieľom misie bolo umiestniť na povrch Marsu stacionárnu sondu, ktorá bola vybavená citlivým seizmometrom umožňujúcim zaznamenávať seizmické vlny Marsu, a sondou na meranie tepelného toku v kôre. Táto dvojica hlavných vedeckých prístrojov by mala pomôcť odhaliť, či je planéta stále geologicky aktívna. Pre pristávací modul sa využila rovnaká technológia, ako bola použitá pre predchádzajúcu americkú sondu Phoenix, ktorá úspešne pristála na povrchu planéty Mars v polárnej oblasti Vastitas Borealis . Cieľom tohto kroku bolo znížiť náklady na vyhotovenie sondy a taktiež zvýšiť úspešnosť sondy použitím už otestovaných technológií. Sonda na povrchu planéty pracovala približne štyri pozemské roky, pričom predpoklady hovorili o dvoch rokoch. Elektrický prúd jej dodávali fotovoltaické články. Misia bola vybraná na realizáciu v rámci amerického programu Discovery v auguste 2012 ako víťazný návrh. Náklady na misiu boli stanovené v maximálnej výške 425 miliónov amerických dolárov bez zahrnutia ceny štartovacie rakety Atlas V 401. Výroba a riadenie sondy spadalo pod Jet Propulsion Laboratory. Miesto pristátia blízko rovníka bolo v oblasti Elysium Planitia .


Mars Pathfinder

Context: Vybavenie sondy Hlavná úloha misie bolo zistiť zloženie marťanskej pôdy a kameňov. Pretože sa predpokladalo, že ich zloženie nie je úplne jednotvárne ako by sa mohlo zdať podľa odberov v malej vzdialenosti od sondy (napr. sondy Viking 1 a 2 naberali vzorky robotickou rukou a kamene pre ne boli nedosiahnuteľné) bola sonda vybavená pohyblivým vozidlom Sojourner rozširujúcej akčný rádius celej misie. Misia Mars Pathfinder skúmala zloženie marťanskej pôdy pomocou niekoľkých nástrojov: povrchový modul stereoskopický zobrazovací systém (Imager for Mars Pathfinder (IMP)) s výmennými filtrami na vysúvacom stožiari nad sondou. súbor meteorologických pozorovaní (Atmospheric Structure Instrument/Meteorology Package (ASI /MET)) vozidlo alfa-protónový a röntgenový spektrometer (Alpha Proton X-ray Spectrometer (APXS)) skúmajúci zloženie vzoriek pomocou ožarovania časticami alfa z izotopu curia 244 a rozdielne reakcie prvkov na toto žiarenie čiernobiela stereoskopická kamera vpredu a farebná vzadu v galérii photojournal sú iba 4 farebné obrázky z Sojourneru


Mars Observer

Context: Introduction  Mars Observer bola vedecká sonda NASA určená pre areologický prieskum a štúdium klímy planéty Mars z obežnej dráhy. Odštartovala 25. septembra 1992 pomocou rakety Titan 3 z leteckej základne Cape Canaveral. Tri dni pred vstupom na obežnú dráhu planéty bol so sondou stratený rádiový kontakt a už nikdy nebol obnovený. Hlavné ciele misie Stanoviť globálne rozloženie prvkov a minerálov na povrchu Vykonať globálne zmapovanie povrchu a gravitačného poľa Zistiť stav marťanského magnetického poľa Sledovať sezónne zmeny, množstvo, zdroje a spad prachových častíc Preskúmať štruktúru a cirkuláciu atmosféry Konštrukcia sondy, vybavenie Vlastné telo a elektronická časť sondy vychádzala z konštrukcie družíc Satcom-K a DMSP/TIROS. Hlavná časť mala tvar kvádra o rozmeroch 2,1 × 1,5 × 1,1 m. V priebehu preletovej fázy boli ramená vysokoziskovej antény, magnetometra (MAG/ER) a gama spektrometra (GRS) rozložená len čiastočne. Pri plnom rozvinutí mali ramená MAG/ER a GRS dĺžku 6 m. Anténa bola umiestnená na ramene s dĺžkou 5,5 m, čím by bolo zabezpečené, že anténa nebude tieniť solárne panely sondy. Zmeny orientácie zabezpečovali štyri raketové motory. Informácie o polohe zariadenia určoval snímač horizontu (určovalo smer nadiru, keď sonda pracovala na obežnej dráhe), šesť hviezdnych snímačov, gyroskopy a akcelerometre (na meranie zmeny polohy a rýchlosti) a box s piatimi slnečnými senzormi. Mars Observer počas príprave k štartu Napájanie zaisťoval šesťdielny solárny panel s rozmermi 7,0 × 3,7 m. V priebehu preletovej fázy misie boli roztiahnuté len štyri diely, pretože sonda bola bližšie k Slnku. Počas obdobia, keď mala sonda pracovať v tieni planéty boli k dispozícii dve nikel-kadmiové batérie, každá s kapacitou 43 Ah. Počas prvých štyroch mesiacov od vstupu na orbitálnu dráhu boli naplánované merania pomocou prístrojov MAG/ER, GRS a termálneho spektrometra TEN ( Thermal Emission Spectrometer ) a potom po dosiahnutí finálne obežnej dráhy mala sonda začať mapovať povrch. To malo prebiehať počas jedného marťanského roka. Preletová fáza Fáza letu medzi Zemou a Marsom bola predovšetkým využitá na kontrolu a kalibráciu prístrojov a zariadení. Prebiehal aj zber dát pomocou MAG/ER a GRS a experiment s výskumom gravitačných vĺn. Kontakt so sondou Mars Observer bol z neznámych dôvodov stratený 21. augusta 1993, tri dni pred plánovaným vstupom na obežnú dráhu, a nikdy už nebol obnovený. Nie je známe, či bola sonda schopná pomocou automatického programu vstúpiť na obežnú dráhu Marsu alebo či okolo planéty len preletela a teraz sa nachádza na heliocentrickej dráhe. špekulovalo sa, že pravdepodobne došlo k explózii v palivovom potrubí v priebehu tlakovacích procedúr pri príprave na spustenie motora sondy, ktorý mal korigovať vstup na obežnú dráhu. Predpokladá sa, že sa palivo vplyvom netesných ventilov zmiešalo s oxidačným činidlom mimo spaľovacej komory. Hoci neboli splnené primárne ciele misie, prebiehalo meranie a zber dát až do chvíle straty kontaktu. Celková cena misie Mars Observer vrátane vývoja, konštrukcie, štartu a pozemnej podpory sa odhaduje na 980 miliónov dolárov. Niektoré prístroje a experimenty však využili nasledujúce tri sondy k Marsu - Mars Global Surveyor, ktorý štartoval v roku 1996, Mars Odyssey (2001), a Mars Reconnaissance Orbiter (2005).


Hajabusa

Context: Konštrukcia a úlohy sondy Trojosovo stabilizovaná sonda je tvaru štvorbokého hranolu vybavená dvoma trojdielnymi, po oboch stranách telesa sondy rovnobežne umiestnenými panelmi fotovoltaických batérií. Z technického hľadiska skúmala: iónový pohon; autonómna navigácia; spôsob odberu vzoriek minerálov z povrchu planétky; návrat vzoriek späť na povrch Zeme. Sonda niesla iónový motor používajúci ako pracovnú látku xenón, ionizovaný mikrovlnným žiarením a urýchľovaný elektrostatickým poľom. Pre potreby autonómnej navigácie sonda niesla: dlhofokálnu optickú navigačnú kameru ONC-T (Optical Navigation Camera - Telescopic); krátkofokálnu optickú navigačnú kameru ONC-W (Optical Navigation Camera - Wide-view); sledovače hviezd STT (Star Tracker); laserový lokátor LIDAR (Light Detection and Ranging); laserový diaľkomer LRF (Laser Range Finder); senzory FBS (Fan Beam Sensor). Okrem toho sonda vypúšťala špeciálne navádzacie ciele TM (Target Marker) tvaru disku s priemerom 10 cm s vysoko odrazivým povrchom. Na diskoch sú vyleptané mená 877 490 osôb. Na prieskum planétky z obežnej dráhy okolo nej niesla nasledujúce vedecké prístroje: röntgenový fluorescenčný spektrometer; spektrometer pre blízku infračervenú oblasť. Pre prieskum okolia miesta pristátia niesla malého skákajúceho robota MINERVA. Odberné zariadenie vystrelením malého projektilu s hmotnosťou niekoľkých gramov rýchlosťou 300 m/s do povrchu asteroidu zvírilo drobný povrchový materiál (prach), ktorý je následne zhromaždený kužeľovitou násoskou. Odber vzoriek sa mal postupne uskutočniť na niekoľkých miestach asteroidu pri opakovaných pristátiach. Pre dopravu vzoriek na Zem bola sonda vybavená návratovým puzdrom s hmotnosťou 20 kg s padákovým systémom. Na hornej podstave sondy bola umiestnená pevná parabolická anténa pre spojenie so Zemou. Predpokladané trvanie expedície bolo 4,5 roka.


Cassini-Huygens

Context: Pozri aj  sonda Cassini sonda Huygens


STS-46

Context: Hlavé úlohy misie Primárnym cieľom misie bolo vypustenie európskej družice EURECA (European Retrievable Carrier) a spoločný projekt NASA a Talianskej kozmickej agentúry - vlečený satelitný systém TSS. Išlo o prvý pokus s vlečnou družicou v histórii kozmonautiky vôbec. Cieľom tohoto experimentu bolo sledovať v prvom rade praktické overenie teoretických predpokladov mechanického chovania telies spojených dlhým lanom s izolovaným vodivým jadrom. Ďalšie vedecké experimenty Satelit TSS pôsobenie kyslíka na rôzne materiály (EOIM-III/TEMP 2A) správanie sa zahriatych kovov (medi) pri prítomnosti atomárneho kyslíka (CONCAP II a CONCAP III) experimenty s kamerou v nákladovom priestore (IMAX Cargo Bay Camera – ICBC) vplyv kozmického priestoru na rôzne materiály (Limited Duration Space Environment Candidate Materials Exposure - LDCE) experiment s optickým sledovacím systémom vojenského letectva (AMOS) ultrafialový spektrometer (UVPI) štúdium buniek hypofýzy, produkujúcich rastový hormón (PHCF)


Mars Climate Orbiter

Context: Ciele misie Ciele misie by sa dali zhrnúť do týchto bodov: Denné sledovanie počasia a atmosférických podmienok Pozorovanie zmien povrchu vplyvom pôsobenia vetra a ďalších vplyvov Stanovenie teplotných profilov atmosféry Sledovanie vodnej pary a prachových častíc v atmosfére Hľadanie dôkazov o podobe klimatických podmienok v minulosti Špecificky bola určená pre štúdium prachových búrok, počasia, mrakov, prachových hmiel, ozónu, distribúcie a presunov prachu a vody, vplyvu topografie na atmosférickú cirkuláciu, atmosférickej odpovede na slnečný ohrev, povrchových čŕt, vetra, erózie a zmeny farieb povrchu. Sonda niesla tieto dve zariadenia na splnenie cieľov: Mars Climate Orbiter Color Imager (MARCI), ktorý mal zhotovovať denné fotografie atmosféry a povrchu vo vysokom rozlíšení a Pressure Modulated Infrared Radiometer (PMIRR), ktorý dovoľoval meranie teploty atmosféry, výskyt vodnej pary a koncentráciu prachu. Sonda mala tiež slúžiť na zhromažďovanie a preposielanie údajov z povrchovej sondy Mars Polar Lander a iných budúcich amerických a medzinárodných misií.


Gemini 10

Context: Priebeh letu Štart misie Gemini 10 sa uskutočnil 18. júla 1966 na Floride z mysu Kennedy pomocou nosnej rakety Titan II GLV. Posádku Gemini 10 tvorili veliaci pilot John Young a pilot Michael Collins. Približovací manéver Gemini 10 k raketovému stupňu Agena trval päť hodín – k spojeniu došlo nad Havajskými ostrovmi. Po spojení lode Gemini s cieľovým telesom Agena TV-10 (COSPAR 1966-065A) bol využitý motor Ageny pre zvýšenie obežnej dráhy komplexu na 298 – 762 km, čo v tej dobe znamenalo prekonanie výškového rekordu sovietskeho Voschodu 2. Potom sa celý komplex priblížil k ďalšej Agene TV-8 vo výške cca 405 km nad Zemou. V priebehu takmer trojdňového letu bol na dobu 49 minút otvorený prielez kozmickej lode, čo Collins využil na vykonanie 39-minútového experimentu na povrchu telesa Agena TV-8, teda vo voľnom kozmickom priestore. Po oddelení obidvoch telies od Gemini 10 nasledoval už zostupový manéver. Z hladiny oceánu v západnom Atlantiku, kde 21. júla 1966 pristáli, boli vyzdvihnutí čakajúcou lietadlovou loďou USS Guadalcanal .


Gemini 7

Context: Introduction  Gemini 7 (oficiálne Gemini VII ) bol štvrtý americký pilotovaný kozmický let v rámci programu Gemini. Hlavným cieľom misie bolo uskutočniť dlhodobý let s trvaním štrnásť dní, čím sa mala simulovať najdlhšia predpokladaná dĺžka letu na Mesiac. Počas letu sa uskutočnilo aj historicky prvé stretnutie pilotovaných kozmických lodí na obežnej dráhe Zeme, keď k lodi Gemini 7 priletela Gemini 6 a následne spolu leteli vyše päť hodín. Astronauti boli po takmer štrnásťdňovom lete síce unavení, ale inak v dobrej kondícii. Misia tak otvorila cestu neskorším pilotovaným letom na Mesiac.


Gemini 4

Context: Prípravy na let Dňa 27. júla 1964 NASA zverejnila zloženie posádky druhého pilotovaného letu programu Gemini. Veliacim pilotom misie sa stal James McDivitt a pilotom Edward White. Obaja boli nováčikmi z tzv. novej deviatky astronautov ( The New Nine ) a veľmi dobre spolu vychádzali. V záložnej posádke sa začali pripravovať Frank Borman a Jim Lovell, tiež z novej deviatky. Na tlačovej konferencii, počas ktorej bola predstavená hlavná a záložná posádka misie Gemini IV, sa zástupca šéfa Gemini Project Office Ken Kleinknecht zmienil o možnosti, ktorá v predbežných plánoch figurovala od januára toho roka, že by počas letu jeden z členov posádky otvoril svoj poklop a vysunul hlavu von z lode. V tejto fáze nevyhlásených vesmírnych pretekov medzi Spojenými štátmi a Sovietskym zväzom by šlo o významné prvenstvo pre USA, ale paradoxné je, že novinári vtedy tomuto bodu nevenovali zvláštnu pozornosť. Súbor:Gemini 4 McDivitt and White with training plans.jpg|thumb|left|James McDivitt (vľavo) a Edward White (vpravo) počas predletových príprav, 7. máj 1965 Ohľadom výstupu do otvoreného vesmíru ( extravehicular activity , EVA ) boli v NASA v tom čase nejednoznačné názory. Všeobecne však prevládalo presvedčenie, že celá záležitosť sa musí preveriť vo vákuovej komore. Takisto dôvera v skafandre nebola vtedy ešte príliš vysoká. Skúšky posádky Gemini 3 síce preukázali, že výstup do otvoreného vesmíru v stoji ( stand-up EVA , SEVA ) je možné uskutočniť, ale s miernou modifikáciou poklopu, pretože pri skúškach vo vákuovej komore sa ho dalo uzavrieť len veľmi ťažko, a to v komore bola simulovaná výška len 12 km, nehovoriac o takmer absolútnom vákuu. Začiatkom roka 1965 začala hlavná a záložná posádka misie Gemini IV nacvičovať činnosti potrebné na SEVA, ale ešte stále sa definitívne nerozhodlo, či bude tento bod v letovom pláne misie. Vedenie Gemini Program Office a Strediska pilotovaných letov ( Manned Spacecraft Center ) sa nevedelo rozhodnúť, či predpokladané riziko za to stojí. Až 12. marca Dr. Robert R. Gilruth, riaditeľ Strediska pilotovaných letov, povolil nácviky vo vákuovej komore, s ktorými sa začalo 20. marca. Medzitým sa však odohrala udalosť, ktorá všetkých prinútila k zamysleniu a prehodnoteniu doterajších plánov misie Gemini IV. Dňa 18. marca 1965 vyštartovala zo sovietskeho kozmodrómu Bajkonur na obežnú dráhu Zeme kozmická loď Voschod 2. Kozmonaut Alexej Leonov sa pri tomto lete stal prvým človekom, ktorý vystúpil z lode do otvoreného vesmíru a vrátil sa späť. Američania však vtedy nemohli vedieť, aké problémy mal pri návrate do kabíny a že sa mu to podarilo len vďaka jeho veľmi dobrej fyzickej kondícii. Každopádne prežil a rozsah jeho výstupu značne prekonával výstup do otvoreného vesmíru v stoji, ktorý plánovala NASA. Táto udalosť spôsobila, že NASA sa v otázke vykonania výstupu do otvoreného vesmíru konečne rozhýbala. Na 29. marca Gilruth zvolal schôdzu pracovníkov, ktorí viedli oddelenia zaoberajúce sa letovými operáciami a systémovou divíziou. Na stretnutí sa prezentovala súprava na zabezpečenie životných podmienok astronauta počas pobytu mimo loď. Keďže bola pripevnená na skafandri v oblasti hrudníka, hovorilo sa jej chestpack . Na schôdzi bol predstavený aj prototyp ručnej manévrovacej pištole HHMU ( Hand-Held Maneuvering Unit ), ktorá mala astronautovi uľahčiť pohyb v otvorenom vesmíre. Spomínané vybavenie už bolo v pokročilej fáze vývoja a nič nebránilo tomu, aby sa počas misie Gemini IV mohol uskutočniť plnohodnotný výstup do otvoreného vesmíru. Spočiatku bolo ťažké o tom presvedčiť vedenie NASA, ale 25. mája to vtedajší riaditeľ agentúry James Webb nakoniec odsúhlasil. Astronaut Edward White sa medzitým v relatívnej tajnosti a pri absencii publicity pripravoval na výstup. Dňa 21. mája bol vydaný press kit, čiže informačný balíček pre novinárov, ktorý obsahoval stručnú zmienku o plánovanom výstupe bez akýchkoľvek detailov s tým, že definitívne potvrdenie môže prísť až v deň štartu. V rovnaký deň, kedy Webb oficiálne schválil uskutočnenie výstupu, sa však médiá dozvedeli, že EVA je plnohodnotnou súčasťou letového plánu Gemini IV. Kozmická loď Gemini 4 bola prvou americkou loďou, ktorá nemala žiadne vlastné meno. McDivitt a White chceli svoju loď pomenovať American Eagle (Americký orol), ale potom, čo Gus Grissom tvrdohlavo presadil ironický názov Molly Brown pre loď Gemini 3, NASA do budúcna zakázala ďalšie pomenovania kozmických lodí, ktoré znovu povolila až pri misii Apollo 9. McDivitt a White tak mohli svoj patriotizmus vyjadriť aspoň tým, že si na ľavé ramená svojich skafandrov dali našiť vlajky USA. Zaujímavosťou je, že tento zvyk pretrváva až dodnes. Na Cape Kennedy sa medzitým pripravovala nosná raketa a kozmická loď pre misiu Gemini IV, aby sa stihol plánovaný deň štartu, ktorým bol 3. jún 1965. Deň pred plánovaným štartom, 2. júna, vedúci letu Christopher „Chris“ Kraft oznámil: „Nemohlo to vyzerať lepšie“ . Šéflekár oddielu astronautov Dr. Charles Berry povedal, že McDivitt a White sú v tak vysokom stave pripravenosti, v akom ešte žiadnu posádku nevidel. V ten deň bolo tiež do nosnej rakety natankované palivo. Všetko už bolo pripravené.


Giovanni Domenico Cassini

Context: Astronómia V roku 1644 Cassini začal pôsobiť ako asistent na observatóriu v Panzane, kde od roku 1648 až do 1669 pracoval ako astronóm. V roku 1650 sa stal profesorom na Univerzite v Bologni a v roku 1671 bol vymenovaný za riaditeľa Parížskeho observatória. So svojou novou vlasťou sa úplne stotožnil a vo Francúzsku a okolitých krajinách je známy ako Jean-Dominique Cassini . Spoločne s Hookom je Cassinimu pripisovaný objav Veľkej červenej škvrny na Jupiteri (okolo roku 1665). Cassini ako prvý uvidel štyri Saturnove mesiace a klasifikoval prstence (Cassiniho delenie - 1675). Okolo roku 1690 Cassini ako prvý pozoroval diferenciálnu rotáciu Jupiterovej atmosféry. Svoje tri zákony o pohybe mesiaca formuloval v roku 1693. V roku 1672 poslal svojho kolegu Jeana Richera do Cayenne vo Francúzskej Guyane, zatiaľ čo sám zostal v Paríži. Obidvaja robili súčasné pozorovania Marsu, našli jeho paralaxu a odvodili jeho vzdialenosť. Toto meranie po prvýkrát ukázalo skutočné vzdialenosti v slnečnej sústave. Cassini tiež ako prvý uskutočnil meranie zemepisnej dĺžky metódou navrhnutou Galileom, použitím zatmenia Jupiterových mesiacov ako hodín.


Titan (mesiac)

Context:
Sonda Cassini bola navedená na obežnú dráhu Saturna 1. júla 2004 a 2. júla sa sonda po prvýkrát priblížila k Titanu. Preletela okolo neho vo vzdialenosti 339000 km, neskôr však absolvovala množstvo ďalších a tesnejších priblížení. 26. októbra minula sonda Cassini mesiac vo vzdialenosti 1176 km. Na Zem prišli prvé detailné snímky, spektrá a radarové údaje. 19. novembra sa uskutočnila kontrola pripravenosti na uvoľnenie puzdra Huygens, ktoré sa malo odpojiť od sondy a samostatne pristáť na povrchu mesiaca. 23. novembra prebehla posledná previerka puzdra Huygens. 13. decembra sa uskutočnil ďalší prelet okolo Titanu s najväčším priblížením 1200 km.

Dňa 25. decembra 2004 sa od sondy Cassini oddelila sonda Huygens. Modul začal trojtýždňovú samostatnú cestu. 28. decembra sonda Cassini previedla úhybný manéver, ktorý jej zaistil tretí prelet okolo Titanu, tentoraz vo vzdialenosti 60000 km.


Magellan

Context: Introduction left Magellan bola kozmická sonda vyslaná s cieľom prieskumu k Venuši. Bola to prvá z troch planetárnych sond, ktoré boli vynesené raketoplánom (ďalšími boli Ulysses – sonda na prieskum Slnka a Galileo – sonda na prieskum planéty Jupiter). Taktiež bola prvou sondou, ktorá použila techniku na zníženie orbity zvanú aerobraking – technika využíva odpor prostredia na spomalenie družice, čím šetrí palivo. Ako umelá družica Magellan vytvorila prvú (a doteraz najlepšiu) mapu povrchu planéty s vysokým rozlíšením. Detailné radarové snímky zobrazovali krátery, hory, pohoria a ďalšie geologické formácie v podobnej kvalite akú poznáme z iných sond. Magellanová radarová mapa zostane najdetailnejšou mapou Venuše v dohľadnej budúcnosti. Sonda bola pomenovaná po portugalskom bádateľovi šestnásteho storočia Magalhãesovi.


Akacuki

Context: Priebeh letu Sonda odštartovala 20. mája 2010 v čase 21:58:22 UT. V čase 22:09:59 UT bola navedená na vyčkávaciu dráhu, neskôr prebehol reštart motoru druhého stupňa. O 22:25:47 UT prebehlo navedenie na únikovú dráhu a v čase 22:25:51 UT sa sonda oddelila od 2. stupňa nosnej rakety. 21. mája v čase 07:40 UT bolo so sondou nadviazané obojsmerné rádiové spojenie. Navedenie na obežnú dráhu okolo Venuše bolo plánované na december 2010. V januári nasledujúceho roku sonda mala začať vedeckú činnosť, ktorá mala trvať minimálne do novembra roku 2014. Brzdiaci manéver mal prísť 7. decembra 2010, avšak nevydaril sa. Sonda prešla do núdzového režimu a naďalej zostala na heliocentrickej dráhe. Jej motor sa totiž zapálil na príliš krátku dobu. Ďalšia príležitosť navedenia sondy na obežnú dráhu sa však vyskytla až o 5 rokov. Sonda počas celej doby zostala funkčná a v decembri 2015 sa zážihom, ktorý trval 20 minút a 30 sekúnd, dostala na výstrednú obežnú dráhu okolo Venuše. Táto dráha bola prispôsobená zúženým možnostiam sondy, skutočnosti, že sa na orbitu okolo Venuše dostala iba za použitia orientačných motorčekov. Potom sa začala kalibrácia jej vedeckých prístrojov a zisťovanie poškodenia, ktoré im päťročné pôsobenie kozmických podmienok spôsobilo. V marci 2016 došlo k ďalšej úprave dráhy, po ktorom sa sa najvzdialenejší bod dráhy znížil na 330 000 km a doba obehu poklesla na 9 dní.


Cassini (sonda)

Context: Priebeh letu Štart prebehol 15. októbra 1997 z kozmodrómu na myse Canaveral na Floride. V čase 09:19 UT prebehlo navedenie na únikovú dráhu, ktoré bolo mimoriadne presné. Odchýlka rýchlosti bola menšia než 0,02 %, smerová odchýlka do 0,004°. 42 minút po štarte sa teleso sondy oddelilo od nosnej rakety. USA rozhodli, že vzhľadom na veľkú hmotnosť sondy budú počas letu k Saturnu využité gravitačné manévre pri dvoch preletoch okolo Venuše (26. apríla 1998 vo výške a 24. júna 1999 vo výške ) a okolo Zeme (18. augusta 1999 vo výške ). Pri prelete pásom asteroidov sa priblížila na niekoľko miliónov kilometrov k planétke 2685 Masursky. Okolo Jupitera preletela (30. decembra 2000 vo výške približne 10 mil. km). Každý z týchto gravitačných manévrov sondu urýchlil, čím sa podstatne skrátila doba príletu k Saturnu. Tento typ trajektórie sa nazýva VVEJGA (Venus-Venus-Earth-Jupiter Gravity Assist). Prelety okolo Venuše a Zeme boli využité na kalibráciu vedeckých prístrojov, v oblasti planéty Jupiter sonda uskutočňovala v obmedzenom rozsahu vedecké merania. Medzi vedecké ciele výskumu Jupitera patrilo mapovanie oblačnej vrstvy atmosféry, vytvorenie jej trojrozmernej mapy, globálna meteorológia, mapovanie výskytu polárnych žiar, snímkovanie známych satelitov, hľadanie stôp atmosféry na nich a tiež hľadanie ďalších, dovtedy neznámych obežníc Jupitera a mapovanie jeho rozsiahlej magnetosféry. Pri najväčšom priblížení bola sonda od vrchných mrakov Jupitera vzdialená 9,72 miliónov km. Z tejto vzdialenosti urobila zábery planéty s rozlíšením na pixel. Okrem gravitačných zrýchlení sonda absolvovala ešte niekoľko dráhových korekcií. Prílet k Saturnu Do sféry gravitačného vplyvu Saturnu vstúpila sonda 9. marca 2004. 27. mája sonda vykonala manéver, ktorý ju dostal na preletovú dráhu okolo vzdialeného Saturnovho mesiaca Phoebe. 11. júna sonda uskutočnila najtesnejšie priblíženie k tomuto mesiacu vo vzdialenosti . V priebehu preletu boli všetky optické prístroje sondy orientované na Phoebe. Boli získané podrobné snímky tohto mesiaca a vďaka nim mohla byť vytvorené základná nomenklatúra povrchových útvarov. Okrem preletu okolo Phoebe sonda minula v podstatne väčších vzdialenostiach ešte niekoľko Saturnových mesiacov počas takzvaných necielených preletov, to znamená, že kvôli týmto preletom nebola dráha sondy nijako korigovaná. Súbor:Phoebe cassini.jpg|left|thumb|Mesiac Phoebe na zábere zo sondy Cassini Navedenie na orbitu a prvé pozorovania Zážihom hlavného korekčného motora na dobu 96 minút bola 1. júla 2004 sonda navedená na obežnú dráhu okolo planéty. Počas tohto kritického manévru sonda najprv preletela vo vzdialenosti od planéty rovinou Saturnových prstencov. Po skončení preletu sa sonda otočila, aby jej motory smerovali do protismeru letu. V čase 02:26 UT bolo z rozboru prichádzajúceho signálu zrejmé, že sonda prežila prelet nebezpečným prstencom, s ktorého časticami sa mohla zraziť a chystá sa na brzdiaci manéver. V čase 02:35:42 UT sa začal zážih hlavného motora. V čase 04:12 UT bol hlavný raketový motor vypnutý. Sonda Cassini sa stala prvou umelou obežnicou Saturna. Zmena rýchlosti sondy počas zážihu bola /s. Manéver prebehol úplne bez problémov. Sonda začala vedecké pozorovania. V čase V 05:32 UT sonda začala druhý prelet rovinou Saturnových prstencov, počas ktorého zaznamenala 100 000 jednotlivých nárazov zrniečok prachu na sondu, ale žiadny z nich ju nepoškodil. Krátko po 12:30 UT začali do riadiaceho strediska prichádzať prvé snímky, ktoré boli urobené z bezprostrednej blízkosti prstencov. V čase 17:00 UT sa konala tlačová konferencia, na ktorej manažér projektu Robert Mitchell oznámil, že navádzanie na obežnú dráhu prebehlo perfektne. 2. júla sa Casini po prvýkrát priblížila k najväčšiemu zo Saturnových mesiacov, k Titanu. Preletela okolo neho vo vzdialenosti , neskôr však absolvovala množstvo ďalších a tesnejších priblížení. 5. júla bol Saturn v konjunkcii so Slnkom, kvôli čomu sa stala komunikácia so sondou veľmi zložitou. Až 12. júla stanica v Goldstone nadviazala so sondou normálne spojenie a potvrdila, že je v poriadku. 23. augusta sa uskutočnil zážih hlavného motoru, ktorý zvýšil apocentrum na asi 300 tisíc km. Manéver bol potrebný na to, aby sa sonda už nedostávala do roviny prstencov a zároveň umožnil prvé tesné priblíženie sondy k Titanu, ktoré nastalo 26. októbra. Začiatkom septembra 2004 sa Cassini dostal mimo magnetosféru Saturna, čo bolo využité na špecifické vedecké výskumy. 14. septembra došlo k previerke puzdra Huygens. 26. októbra minula sonda Cassini vo vzdialenosti mesiac Titan, čo bolo zatiaľ najbližšie priblíženie k tomuto mesiacu v histórii kozmonautiky. Na Zem prišli prvé detailné snímky, spektrá a radarové údaje. 19. novembra sa uskutočnila kontrola pripravenosti na uvoľnenie puzdra Huygens. 23. novembra prebehla posledná previerka puzdra Huygens. 13. decembra sa uskutočnil ďalší prelet okolo Titanu s najväčším priblížením . Dňa 25. decembra 2004 sa od sondy Cassini oddelila sonda Huygens. Modul začal trojtýždňovú samostatnú cestu. 28. decembra sonda Cassini vykonala úhybný manéver, ktorý jej zaistil tretí prelet okolo Titanu, tentoraz vo vzdialenosti . Priebeh letu v roku 2005 14. januára 2005, počas tretieho obehu sondy Cassini okolo Saturna, sonda Huygens úspešne pristála na mesiaci Titan. Počas jej pristávania slúžila sonda Cassini ako retranslačná stanica pre odovzdávanie vedeckých a technických dát zo sondy Huygens na Zem. Po dosadnutí puzdra na povrch sledovala miesto pristátia ešte tak dlho, až kým nezmizlo za obzorom. Ďalšie spojenie s Huygensom už nebolo možné. Súbor:Saturn unlit rings.jpg|right|thumb|Prstence Saturna vyfotografované v októbri 2004 zo vzdialenosti 618 000 kilometrov od Saturna. Rozlíšenie fotografie je /pixel. V januári sonda preletela okolo mesiacov Mimas, Enceladus a po prelete rovinou prstencov aj okolo mesiaca Rhea. 15. februára 2005 sa sonda opäť priblížila k Titanu, ktorý minula zo vzdialenosti . Kamery sondy a ďalšie vedecké prístroje začali jeho podrobný výskum. Na získaných snímkach boli po prvýkrát objavené impaktné krátery na Titane. Vo februári prebehol ďalší prelet rovinou prstencov a výskum mesiacov Enceladus, Dione, Mimas, Rhea a Tethys kamerami ISS a UVIS. 9. marca 2005 sa uskutočnil prvý cielený prelet okolo mesiaca Enceladus. Najmenšia vzdialenosť od jeho povrchu bola len . Počas približovacej fázy k mesiacu sonda vykonávala sedemhodinové snímkovanie. Krátko po stretnutí s Enceladom sonda preletela aj okolo mesiacu Tethys, ale v oveľa väčšej vzdialenosti (). Na šiestom obehu sa uskutočnil necielený prelet okolo mesiaca Tethys a sonde sa podarilo získať snímky malého mesiačika Epimetheus. Sonda neskôr štvrtýkrát cielene preletala okolo Titanu. Počas preletu sa vykonávalo meranie vyžarovania ovzdušia v emisných čiarach dusíka a uhlíka, získavali sa ďalšie detailné snímky povrchových útvarov, prístroj VIMS pozoroval vývoj oblačnosti a ďalších prechodných javov, skúmali sa parametre plazmy v okolí mesiaca, elektrónová teplota, interakcia medzi magnetosférou a ionosférou a hľadali sa búrkové javy. 16. apríla 2005 bol po prvýkrát použitý spektrometer INMS, ktorý zmeral hustotu neutrálnych častíc a iónov atmosféry Titanu počas piateho cieleného preletu sondy okolo tohto mesiaca. Pri prelete sa uskutočnilo tiež kvalitné optické snímkovanie. V období do 6. mája 2005 došlo k necieleným preletom okolo mesiacov Tethys, Epimetheus a Titan. 6. mája kamerový tím oznámil, že sonda objavila nový mesiac s predbežným označením S/2005 S1. Mesiac sa podarilo identifikovať na šiestich snímkach. Na základe ďalších snímok bol jeho priemer stanovený na a vzdialenosť od Saturnu na . Do ukončenia desiateho obehu planéty (17. júna 2005) sonda necielene preletela okolo mesiačikov Atlas, Prometheus, Enceladus, Pallene a Calypso. Koncom júna, po ďalšom necielenom prelete okolo Titanu bola zverejnená informácia, že v okolí južného pólu Titanu bol vyfotografovaný tmavý útvar, ktorý môže byť jazerom z uhľovodíkov. 26. júna došlo k necieleným preletom okolo mesiacov Tethys, Pan a Telesto. 14. júla došlo k necielenému preletu okolo mesiaca Rhea, a k cielenému preletu okolo mesiaca Enceladus. Cassini preletel okolo tohto mesiaca vo výške iba , čo bol v tej dobe najbližší uskutočnený prelet v histórii kozmonautiky. Počas preletu prítroj MAG monitoroval interakcie Encelada s plazmou Saturnovej magnetosféry, Analyzátor kozmického prachu CDA meral hustotu prachu v prstenci E a v prostredí obklopujúcom mesiac, prístroje RPWS vykonali množstvo pozorovaní a všetky optické prístroje získavali zábery Encelada a Rhey s vysokým rozlíšením. Pri preletových meraniach bolo dokázané, že Enceladus má riedku atmosféru skladajúcu sa najmä z vodnej pary (65 %) a molekulárneho vodíku (20 %). Kompozitný infračervený spektrometer CIRS zistil, že južný pól Titanu má teplotu 85 K, čo je viac, ako sa predpokladalo. Na záver ešte došlo k necieleným preletom okolo mesiačikov Prometheus, Methone a Epimetheus. V auguste sa uskutočnili necielené prelety okolo mesiacov Mimas, Prometheus, Calypso a Titan, Tethys a Telesto. Neskôr došlo k ďalšiemu cielenému preletu okolo Titanu, počas ktorého sa podarilo získať údaje o teplote, tlaku a obsahu aerosólov v jeho atmosfére. Ďalšie merania v priebehu stretnutia vykonával magnetometer MAG, kamery ISS – snímkovanie južnej oblasti pod regiónom Xanadu, UVIS, analyzátor prachu CDA a iné. V dobe najväčšieho priblíženia optické prístroje snímkovali oblasť okolo južného pólu. Ďalší, v poradí už siedmy cielený prelet okolo Titanu sa konal 7. septembra. Počas preletu sa uskutočnili radarové merania. 13. septembra bolo oznámené, že došlo k strate podstatného objemu vedeckých údajov z preletu okolo Titanu. Príčinou boli jednak prevádzkové problémy na sledovacej stanici DSN a jednak softvérová chyba na palube sondy. V septembri došlo k necieleným preletom okolo mesiacov Calypso, Mimas, Prometheus, Tethys a Titan, pričom Tethys sonda minula vo vzdialenosti len . 25. septembra došlo k jedinému plánovanému preletu okolo mesiaca Hyperion. Sonda ho minula podľa plánu vo vzdialenosti . Počas preletu sa uskutočnili presné dráhové merania, aby sa stanovili presné gravitačné parametre tohto mesiaca. V októbri uskutočnili cielené prelety okolo mesiacov Dione a Titan a necielené prelety okolo Telesto, Pallene, Atlas a Enceladus. Súbor:Dionean Linea PIA08256.jpg|left|thumb|Záber mesiaca Dione z júla 2006. Rozlíšenie snímky je na pixel. Priebeh letu v roku 2006 Vo februári 2006 sa sonda vzďaľovala od Saturna a pátrala po bleskoch na severnej pologuli Saturna. Koncom mesiaca prístroj RADAR meral intenzitu a polarizáciu vyžarovania Titanu v mikrovlnnom obore. Z týchto údajov možno odvodiť vlastnosti povrchu ako napr. teplotu, zloženie a členitosť. Snímky mesiaca Enceladus s vysokým rozlíšením zachytávali výtrysky ľadového materiálu. 18. marca prebehol zákryt sondy za Titanom, čo sa využilo na rádiový výskum. Išlo len o druhý zákryt tohto typu v histórii, pričom prvý absolvovala ešte sonda Voyager 1 v roku 1980. Neskôr prebehol mimoriadne blízky prelet okolo mesiaca Rhea, pri ktorom sa získali zatiaľ najpodrobnejšie snímky tohto mesiaca. V apríli Casini pracoval na teplotnej mape severnej pologule Saturna prístroj CIRS a spektrometer INMS skenoval oblasti zvýšenej hustoty častíc vo veľkých vzdialenostiach od planéty. Kamery ISS pokračovali v spektrometrickom pozorovaní ľadových mesiacov. V apríli 2006 tiež vydavateľ časopisu Aviation & Space Technology ocenil tím Cassini-Huygens cenou Aerospace Laurel. 30. apríla sonda vykonala 14. prelet okolo Titanu, ale 1. mája sa vyskytla chyba, ktorá ohrozila prenos vedeckých údajov z preletu na Zem. Spojenie sa však napokon podarilo obnoviť a údaje boli odvysielané. 4. mája bola zverejnená presná doba rotácie Saturnu, ktorú spresnili merania sondy Cassini. Podľa posledných údajov sa planéta otočí okolo svojej osi za 10 h 47 min 6 s ±40 s. Ide o 8-minútový rozdiel oproti tomu, čo namerali sondy Voyager. V júni sonda zisťovala okrem iného množstvo zlúčenín kyslíku, teda oxidu uhličitého a vody v atmosfére Saturna, spektrometer UVIS pozoroval polárne žiary a prístroje zo súboru MAPS sledovali štruktúru a dynamiku chvostu Saturnovej magnetosféry. Súbor:Titan North Pole Lakes PIA08630.jpg|right|thumb|Záber na možné jazerá kvapalných uhľovodíkov na Titane Začiatkom júla sa sonda zamerala na pozorovanie mesiaca Japetus a začala sa druhá polovica primárnej misie. Počas šestnásteho preletu okolo Titanu (2. júla 2006) sonda skúmala mesiac prístrojmi VIMS, CIRS, ISS, MAPS a UVIS. Potom sa sonda zamerala na štúdium atmosféry Saturna prístrojmi UVIS a CIRS, pričom 11. júla dosiahla najvzdialenejší bod svojej dráhy od planéty. Kamery ISS opäť pátrali po bleskoch na severnej pologuli. Radar na palube sondy poskytol zreteľný dôkaz existencie uhľovodíkových jazier na Titane. Na radarových záberoch sa našlo množstvo tmavých škvŕn, pričom niektoré sú napojené na sústavu kanálov. 21. júla prebehol najbližší prelet okolo Titanu vo vzdialenosti , ktorý zmenil sklon dráhy sondy. Hlavným bodom programu preletu bola radarová sondáž krajín okolo severného pólu mesiaca. Počas preletu bola nameraná vyššia hustota atmosféry, ako sa očakávalo. V období medzi 2 augustom a 12. augustom bol Saturn v konjunkcii, čo sťažilo komunikáciu so sondou a preto v tomto období boli vedecké pozorovania obmedzené. Prichádzajúci signál zo sondy "spoza" Slnka však poslúžil na štúdium hornej vrstvy jeho atmosféry – koróny. 15. augusta sonda preletela pericentrom svojej dráhy a pri tejto príležitosti bol v činnosti analyzátor kozmického prachu CDA, ktorý študoval výskyt prachových častíc na dráhe mesiaca Tethys a v prstenci E. 17. augusta sa uskutočnil dovtedy najbližší prelet okolo mesiaca Helene (), počas ktorého bol mesiac skúmaný prístrojmi ISS, CIRS a UVIS. V auguste sa tiež pozorovala magnetosféra Saturna a posledný augustový týždeň bol zameraný na optické pozorovania. Okrem iného koncom augusta kamery ISS začali štúdium Cassiniho medzery v prstencoch. Snímka z apríla 2006 poskytuje pohľad na prstence Saturna, ktoré čiastočne prekrývajú Titan. Nad prstencami sa nachádza ďalší mesiac, malý Epimetheus. 7. septembra došlo k ďalšiemu cielenému preletu okolo Titanu s najväčším priblížením vo výške . Počas príletu hľadala kamera ISS búrkové javy a polárne žiary, zatiaľ čo spektrometer VIMS sa sústredil na mapovanie a fotometrické meranie Titanu. Na radarových záberoch z preletu bol identifikovaný celkove štvrtý známy impaktný kráter na telese s priemerom . 23. septembra sa uskutočnil ešte tesnejší prelet okolo Titanu vo výške . Počas preletu robil spektrometer VIMS snímky vo vizuálnom a infračervenom obore v rozsahu od globálnych záberov po veľmi podrobné detaily. 9. októbra sa uskutočnil ďalší blízky prelet okolo Titanu (výška ), pričom sa radarom intenzívne skúmali miesta okolo severného pólu, kde sa predpokladajú uhľovodíkové jazerá. V priebehu mesiaca sonda okrem iného študovala prstence Saturna a dynamiku jeho vonkajšej magnetosféry. 20. októbra prebehol v poradí už dvadsiaty prelet okolo Titanu, počas ktorého sa získavali snímky s vysokým rozlíšením. Prístroje RPWS tiež študovali vlastnosti plazmy Titanovej ionosféry. Po prelete sondy pericentrom sa prístrojmi MAPS skúmal polárny región planéty. 13. novembra bol zverejnený záznam obrovského hurikánu nad južným pólom. V novembri ďalej prebiehali pozorovnaia prstencov, magnetosféry a plazmy a pri necielenom prelete okolo mesiaca Dione sa na mesiac zamerali prístroje VIMS, CIRS, UVIS a RADAR. 28. novembra pozorovali kamery ISS ultrafialový spektrograf UVIS hranicu tieňov na hlavných prstencoch planéty. Snímky tohto typu sú vhodné na meranie sklonu prstencov. Južný polárny vír na Saturne Začiatkom decembra pracoval prístroj VIMS na tepelnej mape Saturnu a sonda opäť sledovala optické hranice tieňov na hlavných prstencoch. Na Titane bolo objavené zatiaľ najvyššie pohorie pokryté vrstvami organického materiálu a zahalené do oblakov. Pohorie je asi dlhé a vysoké okolo 1 500 metrov. Na ďalších obrázkoch z posledného (25. november) preletu sa objavili dlhé horské pásma, duny a nánosy materiálu pripomínajúce lávové rieky. Po korekcii dráhy 25. decembra sa Cassini dostala na obežnú dráhu s periódou obehu 16 dní. 28. decembra prebehol v poradí už 22. prelet okolo Titanu. 20. decembra sa zišla pracovná komisia, ktorá rozoberala problematiku modelu atmosféry Titanu kvôli stanoveniu optimálnej výšky preletu nad týmto mesiacom. 28. decembra sa sonda opäť tesne priblížila k Titanu, tentoraz na vzdialenosť . Priebeh letu v roku 2007 3. januára potvrdila skupina starajúca sa o údaje z radaru sondy, že na Titane sú jazerá naplnené tekutým metánom. 12. januára prebehol ďalší prelet okolo Titanu spojený s mapovaním jeho povrchu. Celkove sa sonda stretla s Titanom v roku 2007 17-krát. 23. januára prebiehal výskum ďalších mesiacov, pričom pozornosť bola venovaná hlavne mesiacu Enceladus. 2. februára sa uskutočnilo záverečné zasadanie vedeckého tímu PSG (Project Science Group), počas ktorého sa rozhodovalo o prípadnom programe predĺženej misie Cassini. Tento scenár bol predložený vedeniu NASA spolu s ponukou na pokračovanie letu ďalšie štyri roky po ukončení základnej misie. Sonda zatiaľ pozorovala vysoké zemepisné šírky Saturna, v strede mesiaca skúmala satelity Japetus a Hyperion. 22. februára sonda absolvovala 25. prelet okolo Titanu, počas ktorého prebiehali radarové merania. Mapujúci spektrometer VIMS urobil prvé zábery na najvyššej oblasti severnej pologule mesiaca. Saturn zo 60-stupňového uhla Sklon dráhy sondy v predchádzajúcich mesiacoch sa pomaly dvíhal, takže sonda zhotovovala zaujímavé zábery Saturna "zhora", pričom jeho prstence mali takmer kruhový tvar. 10. marca Cassini preletela okolo Titanu 26.-krát, tentoraz vo výške len . 27. marca sa na snímkach severného pólu planéty našiel záhadný polárny šesťuholník. Počas 28. cieleného preletu okolo Titanu (10. apríla) sonda pátrala po nových jazerách kvapalných uhľovodíkov. V tom čase prestal fungovať jeden z dvoch detektorov na magnetometri sondy. Jeho degenerácia bola pozorovaná ešte počas príletu k Saturnu. Druhý detektor však zostával v prevádzke na plný výkon. 24. apríla sonda urobila snímky mesiaca Dione počas necieleného preletu okolo neho. Ďalší prelet okolo Titanu, v poradí už 39. sa uskutočnil 26. apríla. Optické prístroje sondy vytvárali mozaiku snímok viditeľnej pologule, radarový výskum znižoval počet zatiaľ nepreskúmaných oblastí mesiaca. 12. mája prebehol ďalší prelet okolo Titanu, počas ktorého okrem iného kamera ISS získavala snímky s vysokým rozlíšením (/pixel) 30. mája 2007 sonda objavila ďalší malý mesiac s priemerom asi , ktorý dostal predbežné označenie S/2007 S 4. Išlo už o šesťdesiaty známy mesiac planéty a piaty mesiac objavený tímom Cassini. 13. júna došlo k ďalšiemu priblíženiu k Titanu, pred ktorým bola motoricky upravená dráha sondy, takže prelet sa uskutočnil len nad povrchom mesiaca. Najbližší bod dráhy sondy ležal veľmi blízko severného pólu, preto bolo jednou z úloh počas preletu mapovanie polárnych oblastí Titanu. 27. júna preletela sonda rovinou prstencov a toho istého dňa došlo tiež k priblíženiu na k mesiacu Tethys. Začiatkom júla sa sonda venovala prieskumu Saturna z apocentra svojej obežnej dráhy. 17. júla urobila kamera ISS snímky mesiaca Rhea, 19. júla prebehol ďalší prelet okolo Titanu, počas ktorého boli získané snímky s veľmi dobrým rozlíšením. Koncom mesiaca sonda mapovala rozloženie neutrálneho a ionizovaného kyslíka vo vnútornej magnetosfére Saturna. Potom sa výskum zameral na vytváranie sekvencie snímok planéty širokouhlou kamerou ISS. Kvôli problémom na pozemnom vysielači musela byť odložená jedna korekcia dráhy. Výskum magnetosféry a fotografovania Saturna pokračovali aj v auguste, ďalšie prístroje sledovali stav slnečnej koróny. 15. augusta Saturn opäť vstúpil do konjunkcie so Slnkom a preto boli v tom období činnosti sondy obmedzené. 28. augusta nasledoval ďalší prelet rovinou prstencov, nasledujúceho dňa sa odohral necielené (a pomerne vzdialený) prelet okolo Tethysu. 30. augusta sa sonda stretla vo vzdialenosti s mesiacom Rhea, pričom fotografovala a mapovala jeho povrch. Po ďalšom prelete okolo Titanu (31. augusta) nasledoval 10. septembra 2007 dovtedy najtesnejší prelet okolo Japeta vo vzdialenosti . Obzvlášť dôležité údaje z preletu boli na Zem odvysielané dvakrát. Po 21 minútach vysielania sa ale sonda prepla do bezpečnostného módu, pravdepodobne kvôli vzplanutiu gama žiarenia. Podarilo sa však obnoviť normálnu prevádzku sondy a zachrániť tiež všetky vedecké údaje. Časť údajov odvysielaných sondou sa však stratila 27. septembra, kedy sa vyskytla porucha na sledovacej stanici Deep Space Station 63. Súbor:Enceladus southern hemi tectonics.png|left|thumb|Mesiac Enceladus 1. októbra sonda opäť uskutočnila tesný (výška ) prelet okolo Titanu. Najnižší bod, ktorý dosiahla nad jeho povrchom, ležal okolo 60° južnej šírky. Koncom októbra sonda pozorovala rôzne mesiace s cieľom stanoviť ich presnú obežnú dráhu. Zároveň sa zamerala na kryovulkanicky aktívny Enceladus, a štúdium plynov, ktoré mesiac vyvrhuje zo svojho vnútra. 31. októbra sa Cassini pohyboval v rázovej vlne magnetosféry Saturna, čo bolo využité na štúdium slnečného vetra a kozmického prachu mimo Saturnovej magnetosféry. Potom sa sonda zamerala na rovníkové oblasti Saturna a na jeho prstence a snímkovala mesiace s cieľom upresniť ich orbitálne parametre. 18. novembra prebehol ďalší prelet okolo Titanu v približne výške, pričom gravitácia mesiaca výraznejšie pozmenila obežnú dráhu sondy. 3. decembra prebehlo sledovanie Zeme a Slnka počas ich zákrytu prstencami. Počas preletu nad Titanom 20. decembra vo výške sonda sledovala južný polárny región, merala teploty a zhotovovala farebné snímky. Priebeh letu v roku 2008 V priebehu primárnej plánovanej misie, ktorá trvala do 30. júna 2008 mala sonda Cassini zblízka pozorovať mesiace planéty Saturn, uskutočniť 69 blízkych preletov okolo niekoľkých z nich a pozorovať samotný Saturn. Do konca primárnej misie mala sonda obehnúť Saturn po výstrednej eliptickej dráhe celkove 76-krát. 1. júla 2008 sa skončil program primárnej misie a začal sa program rozšírenej misie (tzv. Cassini Equinox Mission). Sonda bola v dobrej kondícii a všetky subsystémy pracovali podľa predpokladov. 26. decembra 2008 sonda ukončila 100. obeh okolo planéty. Priebeh letu v roku 2009 1. januára 2009 sa sonda znovu natoľko priblížila k Saturnu, že dosiahla vhodnú pozíciu na štúdium hornej troposféry spektrometrom CIRS vo vzdialenej infračervenej oblasti. Tieto merania sa opakujú, aby sa odhalili sezónne zmeny. Prístroj VIMS zase skúšobne pozoroval hviezdokopu Plejády. 2. januára začal VIMS prvé z niekoľkých dlhodobých pozorovaní polárnych regiónov. 4. januára sonda intenzívne sledovala polárne žiare, ako aj mesiačik Tethys. Začiatkom roka sa však sonda všeobecne venovala hlavne Saturnovej atmosfére. 24. januára sonda zažihla svoj motor už po stýkrát, aby upravila svoju dráhu. V tom čase sa nachádzala v blízkosti periapsidy. Na Saturne v tom čase nastávala práve rovnodennosť a slnko sa začalo presúvať nad severnú pologuľu. Vo februári potvrdila sonda objav ďalšieho maličkého mesiačika Saturnu, ktorý obieha vnútri prstenca G. V máji 2009 bolo toto polkilometrové teleso pomenované Aegaeon. Prebehlo niekoľko preletov okolo Titanu, pozorovali sa výtrysky plynov z mesiaca Enceladus. Technici riešili tiež poplach vyhlásený jedným zo senzorov motora Saturna. Pri zážihu tohto motora 29. marca sa však žiadne problémy neobjavili. Z údajov, ktoré sonda nazbierala počas zákrytov atmosférou Titanu, sa podarilo určiť detailný vertikálny profil zastúpenia rôznych látok v jeho atmosfére. Zánik Na konci svojej viackrát predĺženej misie bola sonda cielene navedená do atmosféry Saturna. 15. septembra 2017 o 13:54 stredoeurópskeho letného času zanikla nad vrcholkami oblakov. Stala sa tak prvým človekom vyrobeným objektom navedeným do atmosféry Saturna a tiež ľudským objektom zaniknutým v zatiaľ najväčšej vzdialenosti od miesta svojho vzniku.


MESSENGER

Context: Priebeh letu V čase T+49:35 min bol oddelený druhý stupeň nosnej rakety. O 07:07:38 UT po zážihu urýchľovacieho stupňa bola sonda navedená na únikovú dráhu. O 07:31 UT bolo nadviazané spojenie so sondou a potvrdené vyklopenie solárnych panelov. 4. augusta sonda prekročila obežnú dráhu Mesiaca a nasledujúceho dňa opustila sféru gravitačného vplyvu Zeme. 24. augusta v čase 21:00:07 UT sa uskutočnila prvá korekcia dráhy. Prelet okolo Zeme Dráha k Merkúru počítala s niekoľkými gravitačnými manévrami pri Zemi, Venuši a Merkúri. Prvý prebehol 2. augusta 2005 pri Zemi a k najväčšiemu priblíženiu došlo v čase 19:13 UT na vzdialenosť 2347,5 kilometrov nad stredným Mongolskom. Priblíženie k Zemi využili technici na kalibráciu prístrojov a testy kamier. V priebehu preletu urobila širokouhlá kamera niekoľko stoviek fotografií, z ktorých bol neskôr vytvorený film zachytávajúci vzďaľujúcu sa Zem. Gravitačné pôsobenie Zeme zmenilo dráhu sondy tak, že namierila do vnútorných častí slnečnej sústavy smerom k Venuši. Gravitačné manévre pri Venuši Trajektória dráhy sondy Ďalšie dva gravitačné manévre prebehli pri Venuši. K prvému stretnutiu došlo 24. októbra 2006 s najväčším priblížením v čase 8:34 UT na vzdialenosť 2987,3 kilometrov . V dobe preletu okolo planéty sa nevykonávali žiadne vedecké merania, pretože sa v tom čase Venuša pri pohľade zo Zeme nachádzala za Slnkom a rádiová komunikácia medzi sondou a prijímacími stanicami bola obmedzená. Druhý prelet okolo Venuše sa uskutočnil 5. júna 2007 v 23:08 UT na minimálnu vzdialenosť 338,2 kilometrov. Tentoraz prebehli vedecké experimenty a pozorovania v spolupráci s európskou sondou Venus Express. Sonda urobila niekoľko stoviek fotografií planéty, atmosféru skúmal spektrometer, laserový výškomer a ďalšie prístroje sondy. Gravitačným manévrom sa sonda dostala na správnu dráhu k svojmu cieľu – k Merkúru. Prvý prelet okolo Merkúra Prvý prelet okolo svojej cieľovej planéty absolvovala sonda v januári 2008. Deň pred najväčším priblížením sa sonda zorientovala tak, aby mohla pozorovať Merkúr a z tohto dôvodu muselo byť dočasne takmer úplne prerušené jej spojenie so Zemou. Jediným náznakom funkčnosti sondy bol jej slabý rádiomaják. Počas približovania sonda postupne aktualizovala jednotlivé prístroje. Dráha sondy viedla spočiatku nad neosvetlenou pologuľou, kde sa nedali zhotovovať optické snímky, ale v činnosti bol infračervený spektrometer a laserový výškomer. Najnižší bod nad planétou dosiahol MESSENGER 14. januára 2008 v čase 19:04:39 UT vo výške asi . Nasledujúceho dňa sa spojenie cez výkonnú anténu obnovilo a sonda odvysielala údaje získané počas preletu na Zem. Na niektorých záberoch boli časti povrchu známeho už z misie Marineru 10, niektoré však až doteraz neboli vyfotografované žiadnou sondou. Záber Merkúra z výšky , ktorý sonda urobila v čase, keď sa už od planéty opäť vzďaľovala. Druhý prelet okolo Merkúra Sonda pokračovala vo vzďaľovaní sa od Merkúra a nasledujúcich desať mesiacov obiehala po heliocentrickej dráhe, pričom afélium dosiahla koncom marca 2008. 3. októbra začala znova príletová fáza k planéte. Rovnako ako v predchádzajúcom prípade, aj teraz sa sonda deň pred najväčším priblížením prepla do módu maják a zorientovala sa tak, aby jej prístroje mohli sledovať približujúci sa Merkúr. Kamerový systém MDIS zhotovil mozaiky planéty s vysokým rozlíšením. K najväčšiemu priblíženiu na došlo 6. októbra 2008. V decembri toho istého roku sa uskutočnil dvojfázový manéver označený ako DSM-4A, ktorý slúžil na zacielenie sondy na tretí prelet okolo Merkúra. Tretí prelet okolo Merkúra Tretie priblíženie sondy k planéte na vzdialenosť nastalo 29. septembra 2009. V priebehu preletu okolo planéty bol jej povrch snímkovaný a skúmaný ostatnými prístrojmi sondy. V novembri toho istého roku sonda uskutočnila manéver DSM-5 pre záverečné navedenie k Merkúru. Trvalo však ešte takmer 16 mesiacov, než bola sonda navedená na obežnú dráhu okolo Merkúra. Na obežnej dráhe 18. marca 2011 bola sonda MESSENGER úspešne navedená na obežnú dráhu okolo Merkúra a stala sa tak prvou umelou družicou tejto planéty. Motorický manéver trval približne 15 minút a počas neho klesla rýchlosť sondy o /s, čo stačilo na to, aby planéta svojou gravitáciou pritiahla sondu na výstrednú eliptickú dráhu. 29. marca MESSENGER začal snímkovanie planéty z obežnej dráhy kamerami systému Mercury Dual Imaging System v oblasti južného pólu okolo krátera Debussy . 16. júna sonda uskutočnila prvú korekciu svojej obežnej dráhy. Účelom zmeny dráhy bola optimalizácia vedeckých pozorovaní. Manévrom sa dosiahlo zníženie najbližšieho bodu k povrchu planéty z pôvodných na približne . 9. novembra 2011 NASA oznámila, že predĺžila plánovanú misiu sondy o jeden rok. Keďže aj po ďalšom roku bola sonda v dobrom stave, došlo k predĺženiu jej misie na ďalšie dva roky.


Ulysses (sonda)

Context: Introduction  Ulysses bola kozmická sonda určená na výskum Slnka. Meno sondy „Ulysses“ je rímske meno Odyssea. Sonda bola spoločným projektom ESA a NASA. Na obežnú dráhu ju vyniesol 6. októbra 1990 raketoplán Discovery pri misii STS-41. Potom sa sonda vydala na dva roky trvajúcu cestu k Jupiteru. Tam objavila, trochu nad rámec svojich povinností, prekvapivo veľký únik prachu z Jupiterovho systému. Zároveň však Jupiter využila ako gravitačný prak, ktorý ju vyhodil na obežnú dráhu so sklonom 79° k rovine ekliptiky. Sonda preto neobieha v rovine, v ktorej obiehajú takmer všetky ostatné sondy, ale takmer kolmo k rovine ekliptiky a tým aj k rovníku Slnka. Sonda obieha po eliptickej dráhe nad pólmi Slnka, vďaka čomu môže pozorovať Slnko tak, ako to nie je možné zo Zeme alebo z roviny ekliptiky. Prvýkrát sa nad južný pól dostala v roku 1994, nad severný o rok neskôr. Okolo Slnka obieha s periodicitou šiestich rokov. Takže druhý prelet nad pólmi Slnka vykonala v rokoch 2000 a 2001. Sonda nesie veľa prístrojov na pozorovanie častíc a žiarenia vychádzajúceho zo Slnka. Má tiež výhodný obežný cyklus. Hneď počas prvého preletu si astronómovia všimli zreteľné rozdiely v počte častíc medzi pólom a rovníkom. Bol ale oveľa menší, ako sa čakalo. Ďalším veľkým prekvapením bolo, že magnetosféra je na juhu silnejšia ako na severe. Počas rokov 2000 – 2001 prechádzalo Slnko búrlivejšou časťou svojho jedenásťročného cyklu, takže nebolo možné vykonať množstvo citlivých pozorovaní. Sondu však zasiahla jedna z obrovitých erupcií a bolo tak možné študovať čo sa stane so slnečnou erupciou vo vzdialenosti 300 miliónov km od Slnka. V roku 2006 bolo Slnko síce opäť v minime svojej aktivity, ale okrem jedenásťročného cyklu má Slnko aj cyklus dvadsaťdvaročný, počas ktorého vždy dôjde k prepólovaniu. Práve preto bol tento prelet z vedeckého hľadiska taký zaujímavý. Mohli sme totiž pomocou rovnakých prístrojov sledovať dve slnečné obdobia a rozdiely medzi nimi. 30. júna 2009 bola činnosť sondy ukončená. Povel na ukončenie práce dostala sonda zo Zeme. Ulysses naďalej obieha Slnko ako neaktívne teleso.


Voyager 2

Context: Konštrukcia Ukladanie sondy do štartovacej kapsule Konštrukcia sondy vychádzala zo skúseností s konštrukciou predchádzajúcich sond v programe Mariner. Napriek tomu si jej konštrukcia vyžiadala viac ako päť rokov práce. Hlavným riaditeľom projektu sa stal George P. Textor z JPL a projektový konštruktér Edward C. Stone z California Institute of Technology . S riadením sond v priebehu preletu okolo Jupiteru pomáhal Arthur L. Lane (z JPL) a neskôr, pri prelete okolo Saturnu, Uránu a Neptúnu, Ellis D. Miner. Telo sondy je tvorené desaťbokým hranolom s výškou a priemerom . Sonda je trojosovo stabilizovaná. Na vrcholku tela sa nachádza parabolická smerová anténa s priemerom , ktorá bola určená na udržiavanie rádiového spojenia s pozemnými teleskopmi a na prenos informácií a príkazov. K telu sondy boli pripevnené tri výklopné tyče, na ktorých sa nachádzalo vybavenie a energetické zdroje sondy. Na prvej výklopnej tyči s dĺžkou približne sa nachádzalo vedecké vybavenie spoločne s kamerami a spektrometrom, ktoré sa nachádzali na konci tyče na otočnej plošine. Na ďalšej tyči s dĺžkou boli umiestnené snímače magnetometra. Táto tyč sa nachádzala na opačnej strane, ako predchádzajúca tyč. Na poslednej tyči boli umiestnené energetické zdroje sondy v podobe 3 rádioizotopových termoelektrických generátorov ( RTG ), dodaných americkou inštitúciou United States Department of Energy . Generátory zásobili palubné prístroje sondy 3×160W elektrickej energie, získavanej prirodzeným rozpadom. Prísun elektrickej energie postupne s rokmi klesal a v roku 1997 dosahoval iba 335 W. Energetický zdroj bol tvorený jednotkou s hmotnosťou a priemerom a dĺžkou a ako zdroj energie využíval 238PuO2. Bimetalové termoelektrické zariadenie bolo použité na prevod vznikajúceho tepla na elektrickú energiu. V prípade sond skupiny Voyager nebolo možné využiť solárne panely, pretože sondy mierili do oblastí tak vzdialených od Slnka, že by ich používanie nebolo efektívne. Už počas konštrukcie sondy bol veľký dôraz kladený na samostatnosť sondy, keďže bolo zjavné, že riadiace povely budú k sonde smerovať dlhé minúty až hodiny v závislosti na vzdialenosti. Celková prevádzka sondy je riadená zdvojeným palubným počítačom CCS (). Spracovanie vedeckých a telemetrických dát a riadenia vedeckých experimentov zabezpečuje systém spracovania dát FDS () vybavený strojeným počítačom. Dáta môžu byť zaznamenané na magnetopáskovej pamäti DSS () s kapacitou 536 Mbit. Komunikačný systém pracuje v pásme X (8.4 GHz, rýchlosť prenosu 8 bit/s až 115,2 kbit/s, výkon 23 W) a v pásme S (2,3 GHz, rýchlosť prenosu min. 40 bit/s). Stabilizačný digitálny systém AACS (), využívajúci detektor Slnka, sledovačov hviezd a 3 uhlomerných gyroskopov, zabezpečuje orientáciu a stabilizáciu sondy v priestore a natáčanie plošiny s optickými prístrojmi na skúmané ciele. Celkom 16 dýz na jednozložkové kvapalné pohonné látky KPL (hydrazín, celková zásoba ) s ťahom 16×0,9 N slúžia ako výkonné prvky pre korekcie dráhy (4 motory) a pre orientáciu a stabilizáciu sondy (8 motorov). Predpokladaná životnosť sondy je 40 rokov. Po dobu letu bola sonda riadená z pozemného riadiaceho strediska umiestneného v Jet Propulsion Laboratory v Pasadene, Kalifornia. Pôvodne sa predpokladalo, že životnosť sondy bude ukončená po návšteve Jupitera a Saturnu, ale neskôr bolo rozhodnuté o pokračovaní k Uránu a Neptúnu a nakoniec predĺžená na misiu, ktorá trvá už viac ako tridsaťjeden rokov, od roku 1977 do súčasnosti. Zlatá doska s posolstvom prípadným iným svetom Vedecké vybavenie na palube kamerový systém ISS ( ) komplex pre rádiové merania RSS ( ) ultrafialový spektrometer UVS ( ) trojosý cievkový magnetometer MAG ( ) detektor nízkoenergetických iónov LECP ( ) systém detektorov kozmického žiarenia CRS ( ) detektor rádiových vĺn PRA ( ) fotopolarimeter PPS ( ) prístroj na štúdium vĺn v plazme PWS ( ) infračervený interferometer a spektrometer IRIS ( ) spektrometer plazmových častíc PLS ( ) Posolstvo iným svetom Voyager 2 podobne ako jeho sesterská sonda Voyager 1 na svojej palube nesú medenú pozlátenú gramofónovú platňu, ktorá obsahuje posolstvo prípadným inteligentným nálezcom sondy. Ide o disk s priemerov so záznamom 115 obrázkov v analógovom formáte, 55 pozdravov v rôznych jazykoch sveta a 35 rôznych prírodných a umelých zvukov a 27 záznamov hudby zaznamenaný pri rýchlosti 16⅔ otáčok za minútu. Disk je uložený vo vnútri hliníkového puzdra, na ktorého povrchu je vygravírovaná schéma, znázorňujúca pôvod sondy a návod na použitie disku. Súčasťou puzdra je aj vzorka rádioaktívneho 238U (počiatočná aktivita 9,6 Bq), umožňujúca prípadnému nálezcovi určenie veku sondy. Zvyšok nahrávky je zvukový záznam.


Galileo (kozmická sonda)

Context: Priebeh letu  Štart Kompletná sonda vzlietla z kozmodrómu Kennedyho vesmírneho strediska na Floride 18. októbra 1989 o 16:53:40 svetového času (UT) na palube raketoplánu Atlantis. O 23:15:03 UT toho istého dňa bola vypustená z nákladového priestoru raketoplánu Atlantis na samostatnú dráhu spoločne s dvojstupňovou urýchľovacou raketou Inertial Upper Stage (IUS). O 00:24 UT dňa 19. októbra 1989 bola sonda po deväťminútovej práci IUS navedená na medziplanetárnu dráhu smerom k Venuši. Vzhľadom na nepostačujúci výkon IUS bolo totiž nutné použiť pre let k Jupiteru veľmi komplikovanú dráhu, označovanú VEEGA (Venus-Earth-Earth Gravity Assist) s postupnými gravitačnými manévrami pri Venuši a dvoch pri Zemi. Súbor:Galileo Venus global view.jpg|thumb|left|Ultrafialová snímka Venuše, ktorú zhotovila sonda pri prelete vo vzdialenosti asi 2 milióny km od planéty Gravitačný manéver pri Venuši Dňa 10. februára 1990 o 05:58:48 UT, iba 18 sekúnd pred plánovaným časom, preletela sonda vo vzdialenosti od stredu planéty Venuša (približne nad jej povrchom). Chyba zacielenia nepresiahla . Gravitačným manévrom sa zvýšila rýchlosť sondy o /s (plán /s). Počas preletu sonda urobila 81 snímok oblačnosti, ktoré boli zaznamenané do palubnej pamäte. Tri z nich vo veľmi spomalenom móde ihneď odvysielala cez všesmerovú anténu. Boli urobené tiež infračervené snímky Venuše prístrojom NIMS. Prístroj PWS detegoval elektromagnetické pulzy pochádzajúce od Venuše. Prvý gravitačný manéver pri Zemi Dňa 8. decembra 1990 o 20:34:34 UT sonda preletela v minimálnej vzdialenosti (plán ) okolo Zeme. Chyba v čase preletu bola približne 0,5 s. Gravitačným manévrom sa heliocentrická rýchlosť sondy zvýšila o /s. Prístroje PWS detegovali radiačné pásy Zeme, NIMS pozoroval oblaky v atmosfére a UVS stav ozónovej vrstvy v oblasti južného pólu. Dňa 11. apríla 1991 bol na sondu vyslaný povel na otvorenie veľkej parabolickej antény. Telemetrické dáta však ukázali, že tri až päť z 18 rebier z grafitového laminátu zostalo prichytených k centrálnej tyči. To znamenalo obmedzenie prenosovej kapacity sondy a redukciu najmä obrazových dát. Stretnutie s planétkou Gaspra Planétka Gaspra Dňa 29. októbra 1991 o 22:36:40 UT sonda preletela vo vzdialenosti od planétky 951 Gaspra, pričom dosiahnutá presnosť navigácie bola lepšia ako a 1,5 s. Podarilo sa urobiť celkom 150 fotografií, ktoré boli uložené do palubnej pamäte a neskôr boli vyslané pri priblížení k Zemi v decembri 1992. Zo snímok vyplynulo, že planétka má nepravidelný tvar s rozmermi 18×10× a dobu rotácie 7 h. Detektor mikrometeoroitov DDS nezaregistroval v okolí planétky zvýšenie počtu prachových častíc očakávané podľa niektorých teórií. Tepelná zotrvačnosť povrchu určená z merania spektrometrom NIMS Near-Infrared Mapping Spectrometer potvrdila prítomnosť slabej, asi hrubej vrstvy regolitu. Najväčší z asi 600 pozorovaných kráterov má priemer . Magnetometer počas preletu okolo planétky zaregistroval malé zmeny medziplanetárneho magnetického poľa. Druhý gravitačný manéver pri Zemi Dňa 8. decembra 1992 o 15:09 UT sonda preletela nad južnou časťou Atlantického oceánu vo vzdialenosti iba od zemského povrchu. Týmto manévrom bola zvýšená jej rýchlosť o /s (výsledná heliocentrická rýchlosť /s) a bolo tak zaistené, že sonda doletí k planéte Jupiter. Prelet bol mimoriadne presný (odchýlka iba ), takže sa podarilo ušetriť veľké množstvo pohonných látok. Prelet bol využitý na vedecký výskumu Zeme, pri ktorom sa uplatnila ako kamera SSI (70 snímok juhoamerických Ánd a Kordillier malo rozlíšenie až ), tak aj spektrometer NIMS na štúdium horných vrstiev atmosféry. Nad Antarktídou boli zistené stratosferické oblaky s ľadovými kryštálikmi s rozmermi okolo 20 μm, katalyzujúce najmä deštrukciou ozónovej vrstvy. Tiež pozorovanie spektrometrom UVS bola cenné pre štúdium problematiky ozónovej diery. Stretnutie s planétkou Ida Planétka Ida so svojím mesiacom Dactylom Dňa 28. augusta 1993 o 16:52 UT sonda preletela vo vzdialenosti (navigačná odchýlka iba , 4 s) od planétky 243 Ida relatívnou rýchlosťou /s. Podľa získaných údajov má rozmery 56×54× a periódu rotácie 4 h 38 min. Celkom bolo získaných asi 150 snímok. Spektrometer NIMS potvrdil prítomnosť vrstvy regolitu a skutočnosť, že planétka je zložená z viacerých rôznych objektov. Vo februári 1994 bol na snímkach identifikovaný malý satelit tejto planétky, pomenovaný 1993 (243) 1 Dactyl. Má vajcovitý tvar s rozmermi 1,6×1,4× a bol zaznamenaný vo vzdialenosti okolo od materského telesa. Detailná snímka s rozlíšením , urobená 4 min pred preletom a vyslaná na Zem 8. júna 1994 na ňom ukazuje desiatky kráterov väčších ako (maximálny priemer ). Zaujímavé bolo tiež zistenie, že medziplanetárne magnetické pole bolo v okolí planétky porušené, podobne ako pri planétke 951 Gaspra. Činnosť pri Jupiteri V dňoch 17. až 22. júla 1994 sa sonda, v tej dobe vzdialená 238 mil. km od Jupiteru, podieľala na snímkovaní pádu kométy Shoemaker-Levy 9 do atmosféry Jupitera spoločne s pozemnými observatóriami a Hubblovým teleskopom. Dňa 13. júla 1995 o 05:30 UT sa od materskej sondy oddelilo atmosférické puzdro. V tej dobe bola sonda na ceste 2240 dní a nachádzala sa 82,5 mil. km od Jupitera a 664 mil. km od Zeme. Prílet k Jupiteru Dňa 7. decembra 1995 o 17:45:44 UT sonda preletela vo vzdialenosti od povrchu mesiaca Io. Išlo o kritickú chvíľu celej výpravy, pretože gravitačný manéver pri tomto mesiaci bol nutný na zabrzdenie asi o pätinu potrebnej zmeny rýchlosti (/s). Veľmi záležalo na presnosti preletu, pretože pri väčšej vzdialenosti by bolo potrebné príliš veľké množstvo pohonných látok, ktoré by pri neskoršej činnosti družicového modulu chýbali. Výsledok bol perfektný. O 21:53 UT sonda preletela perijovom dráhy vo vzdialenosti nad hornou hranicou oblačnosti Jupitera, od stredu planéty. O 22:06 UT sonda prijala prvé signály z atmosférického puzdra. Signál, predaný ďalej, letel na Zem 52 minút. Meranie atmosférickej sondy Dňa 7. decembra 1995 o 22:04:05 UT vstúpila atmosférická sonda do atmosféry Jupitera rýchlosťou /s nad terminátorom v rovníkovej oblasti (6,57° s. š., 4,94° z. d.) pod uhlom 8,6° k horizontále (uhol o 1,5° menší by zapríčinil odraz do priestoru, o 1,5° väčší predčasné zhorenie). Počas prvej minúty dosiahlo preťaženie asi 230 G a tepelný štít sa rozžeravil na 14 000 °C. Počas ďalšej minúty rýchlosť klesla asi na /s, t. j. pod hranicu miestnej rýchlosti zvuku. Maximálne dynamické zaťaženie dosiahlo 5×105 N/m2, tepelné 42 kW/cm2. Odtavilo sa ablatívneho ochranného štítu z fenolových živíc. Začiatok meraní bol o 53 s oneskorený a začal na úrovni atmosférického tlaku 350 hPa namiesto 100 hPa. O 22:06 UT bol v hĺbke asi uvoľnený najskôr brzdiaci a stabilizačný padák a o niekoľko sekúnd aj nosný padák. Potom sa oddelil ohorený tepelný štít, vyklopilo sa rameno s nefelometrom a 3 minúty po vstupe do atmosféry sa puzdro pomaly kolísalo na padáku a začalo vysielanie smerom k družicovej časti, nachádzajúcej sa v tej dobe vo výške . Za miestneho večerného súmraku prelietalo hnedou hmlou, aby sa ponorilo do bielych mrakov tuhého čpavku. Konečne o 22:58 UT bol na Zemi prijatý s napätím očakávaný signál potvrdzujúci začatie vysielania atmosférického puzdra. Okolo 22:45 UT sa už sonda nachádzala v hĺbke okolo (okolitý tlak asi 0,8 MPa), kde teplota dosahovala 37 °C a o desať minút neskôr už v hĺbke asi , zvierané tlakom 1 MPa. O 23:04 UT atmosférické puzdro ukončilo vysielanie. Maximálna hĺbka, kam sa mohlo puzdro dostať, bola , kde bola teplota asi 193 °C a tlak 3 MPa. V skutočnosti puzdro vysielalo 57,6 minút, tzn. dosiahlo úroveň teploty 152 °C a tlaku 2,3 MPa, čo zodpovedalo hĺbke okolo . Okolo 23:49 UT podľa odhadov asi zanikol padák. Technici odhadli, že asi o 00:30 UT nasledujúceho dňa zanikli časti atmosférickej sondy, vyrobené z hliníkových zliatin, neskôr aj kostra z titanových zliatin a najneskôr okolo 07:00 UT puzdro definitívne prestalo existovať. Navedenie na obežnú dráhu Bezprostredne potom začal manéver JOI (Jupiter Orbit Insertion), ktorý sa uskutočnil podľa dopredu prijatých inštrukcií a ktorým sonda prešla na obežnú dráhu okolo planéty Jupiter. Dňa 8. decembra 1995 od 00:27 do 01:16 UT bol zapojený hlavný motor sondy, ktorý zaistil navedenie na obežnú dráhu okolo Jupitera znížením rýchlosti o /s. Sonda sa po manévri JOI pohybovala po veľmi pretiahnutej eliptickej obežnej dráhe so sklonom 5,30° k rovníku planéty, s dobou obehu 198,62 dňa. Výška perijova bola a apojova . Počas zákrytu sondy za planétou sa pod dohľadom stanice DSN pri Madride, vybavenej pre presné meranie frekvencie nosnej vlny (5 000x za sekundu) uskutočnila sondáž Jupiterovej atmosféry (profil teploty a tlaku) priechodom rádiových signálov sondy. Nepresnosť v určení stredu pásma nosnej vlny o šírke 2,5 kHz bola iba 37 Hz. Mesiace Io, Europa, Ganymedes a Kallisto Výskumy z obežnej dráhy V nasledujúcom období 1996 až 2000 sonda krúžila okolo planéty Jupiter po veľmi výstrednej dráhe, pričom opakovane uskutočňovala blízke prelety okolo galileovských mesiacov Io, Ganymedes, Europa a Kallisto, ktoré podrobne skúmala. Prelety boli využívané súčasne na gravitačnom manévre, ktoré zaisťovali postupnú návštevu ďalších mesiacov s minimálnou spotrebou pohonných látok. Vzhľadom na dobrú činnosť systémov sondy a veľkému množstvu získavaných dát, bola misia sondy veľakrát predĺžená, naposledy koncom apríla 2001. Celkom vykonala 34 obehov okolo Jupitera a počas tejto doby sedemkrát navštívila mesiac Io, osemkrát Kallisto, osemkrát Ganymedes a dokonca jedenásťkrát mesiac Europa. Ukončenie misie V roku 2002 sa zásoby pohonných látok sondy takmer vyčerpali. Súčasne sa začali množiť poruchy palubného počítača, spôsobené dlhodobým pôsobením prenikavej radiácie v radiačných pásoch Jupitera, ktorými sonda opakovane prelietavala. Preto bolo rozhodnuté sondu zlikvidovať jej cieleným navedením do atmosféry planéty, aby sa zabránilo jej náhodnému pádu na mesiac Európa a zamedzilo sa tým možnosti jeho kontaminácie pozemskými mikroorganizmami, čo by skomplikovalo budúce hľadanie stôp tamojšieho predpokladaného života. Samovražedný manéver bol využitý na súbežný prieskumu mesiaca Amalthea, ktorý sonda nikdy predtým nenavštívila, pretože sa pohybuje v oblasti s veľmi vysokou úrovňou radiácie. Prelet okolo mesiaca Amalthea sa uskutočnil 5. novembra 2002 vo vzdialenosti . Počas preletu sondy okolo mesiaca hviezdny senzor zaznamenal 9 zábleskov, ktoré boli interpretované ako možný odraz svetla od 7 malých objektov, pohybujúcich sa v blízkosti Amalthey. Po ďalšom obehu okolo planéty, počas ktorého sa sonda od nej vzdialila až na 26,4 mil. km, sonda 21. septembra 2003 o 18:57 UT vstúpila rýchlosťou /s do atmosféry Jupitera a zhorela. Od svojho štartu do zániku prekonala vzdialenosť .


Galileo (kozmická sonda)

Context: Introduction  Galileo bola americká planetárna sonda, určená na prieskum planéty Jupiter, jej okolia a systému jej mesiacov, najmä štyroch veľkých tzv. Galileových. Stala sa tiež prvou a do príletu sondy Juno v roku 2016 jedinou umelou družicou tejto planéty. Súčasťou sondy bol aj atmosférický modul, ktorý vstúpil do atmosféry Jupitera a vysielal údaje, až kým ho okolité podmienky nezničili. Orbitálna časť sondy fungovala viac ako 7 rokov, čo bol viac než osemnásobok jej pôvodne plánovanej životnosti. Po skončení činnosti bola taktiež navedená do atmosféry Jupitera, aby v nej zhorela. Sonda bola pomenovaná na počesť renesančného talianskeho vedca a technika Galilea Galileiho, ktorý ako prvý zamieril ďalekohľad na Jupiter a objavil jeho štyri najväčšie mesiace.


Mariner 9

Context: Priebeh letu Štart rakety Atlas Centaur so sondou Mariner 9 Sonda bola vyslaná k planéte 30. mája 1971 z Cape Caneveral a k Marsu dorazila 14. novembra 1971. Po brzdiacom manévri a navedení na obežnú dráhu sa stala prvou ľudskou sondou, ktorá sa nachádzala na orbite inej planéty, len tesne pred tým, než sa pri Marse objavili sovietske sondy Mars 2 a Mars 3. Po mesiacoch, počas ktorých zúrila v atmosfére Marsu prachová búrka, zaslala sonda prekvapivo jasné fotografie povrchu, ktoré slúžili pre neskoršie plánovania výskumných misií. Sonda robila pozorovania planéty počas 698 obehov, počas ktorých sa jej podarilo spraviť 7 329 snímok a zmapovať okolo 80 % povrchu (iné zdroje uvádzajú 100 %). Sonda prestala pracovať 27. októbra 1972, keď došiel plyn pre orientačné trysky a bolo rozhodnuté ju vypnúť. Mariner 9 zostal na obežnej dráhe, kde bude krúžiť okolo Marsu asi do roku 2022, keď sa dostane do hustejších vrstiev marsovskej atmosféry. Vplyvom zvyšujúceho sa trenia sa potom rozpadne a jednotlivé časti zhoria alebo dopadnú na povrch planéty. Náklady na misiu dosiahli 137 miliónov amerických dolárov z celkových 554 miliónov dolárov, ktoré boli použité na program Mariner od sond Mariner 1 až po Mariner 10.


Cassini (sonda)

Context: Pôvod mena Sonda je pomenovaná na počesť taliansko-francúzskeho astronóma G. D. Cassiniho (1625 – 1712), ktorý sa veľkou mierou zaslúžil o výskum Saturnu a objavil štyri jeho mesiace: Tethys, Dione, Rheu a Iapeta. Medzi jeho ďalšie objavy patrí objav rotácie planét, prvé meranie slnečnej paralaxy a tmavý pás v prstencoch Saturna, ktorý sa nazýva Cassiniho delenie.


S/2007 S 2

Context: Introduction  S/2007 S 2 je prirodzený satelit planéty Saturn. Jeho objavenie ohlásili Scott S. Sheppard, David C. Jewitt, Jan Kleyna a Brian G. Marsden 1. mája 2007 na základe pozorovaní od 18. januára do 19. apríla 2007. Má priemer okolo a obieha okolo Saturnu v priemernej vzdialenosti v perióde 792,96 dní s inklináciou 176,68° k ekliptike v retrográdnom smere s excentricitou dráhy 0,218. Kategória:Mesiace Saturna Kategória:Astronomické objekty objavené v roku 2007


Cassini (sonda)

Context: Externé odkazy  Domovská stránka misie Cassini-Huygens Kategória:Prieskum Saturna Kategória:Planetárne sondy Kategória:Umelé družice Saturna Kategória:Zaniknuté sondy


Pioneer 11

Context: Priebeh letu Po štarte zo Zeme prekonala sonda Pioneer 11 ako druhé pozemské teleso pás asteroidov. Vzhľadom na to, že jej predchodkyňa, sonda Pioneer 10, preletela radiačnými pásmi Jupitera bez poškodenia a splnila všetky úlohy pri pozorovaní Jupitera a jeho mesiacov, bolo začiatkom roka rozhodnuté, zacieliť sondu Pioneer 11 bližšie k planéte a využiť gravitačného manévru v jeho blízkosti na zacielenie ďalšieho letu k planéte Saturn. Potrebná korekcia dráhy sa uskutočnila 19. apríla 1974. Pozorovanie planéty Jupiter a jej okolia sa začalo 25. novembra 1974. K najväčšiemu priblíženiu k Jupiteru došlo 3. decembra 1974, keď sonda preletela vo výške iba nad hladinou mrakov. Pozorovanie planéty Jupiter a jej okolia skončilo 9. decembra 1974. Po štyriapolročnom prelete medziplanetárnym priestorom dorazila sonda Pioneer 11 ako prvé ľudskou rukou vyrobené teleso do oblasti Saturnu. Štúdium tejto planéty a jej okolia sa začalo 2. augusta 1979. Po riskantnom, ale úspešnom prelete rovinou Saturnových prstencov 31. augusta 1979 (hrozilo možné nebezpečenstvo zrážky s časticami týchto prstencov, ktoré mohli sondu ťažko poškodiť) sonda v ten istý deň preletela pericentrom saturnocentrickej dráhy vo výške nad hladinou mrakov. Sledovanie planéty sonda ukončila 15. septembra 1979. Priblíženie k ďalším planétam Slnečnej sústavy už nebolo možné. Sonda 23. februára 1990 prekročila dráhu planéty Neptún, ale tá sa nachádzala na inom mieste priestoru. Vzhľadom na slabnúce energetické zdroje sondy s ňou NASA ukončila pravidelné spojenie 30. septembra 1995. Posledné slabé signály boli ešte zachytené v novembri toho istého roku. V tej dobe sa Pioneer 11 nachádzal za dráhou Pluta a mieril k hviezde λ Aql v súhvezdí Orla. K nej by mala sonda doraziť asi za 4 milióny rokov.


Prieskum Marsu kozmickými sondami

Context: Misie roku 1996  Mars 96 Rusko s pomocou niektorých európskych krajín chcelo už v roku 1994 vyslať sondu k Marsu, ale došlo k zdržaniu a štart misie Mars 96 sa uskutočnil až v roku 1996. Pre poruchu na nosnej rakete sa sonda však zrútila do Tichého oceánu. Mars Global Surveyor Mars Global Surveyor Nová americká misia bola Mars Global Surveyor, ktorá zopakovala niektoré experimenty zo strateného Mars Observeru. Napriek tomu, že kvôli chybnému vyklopeniu slnečných panelov trvalo brzdenie s pomocou atmosféry trocha dlhšie, sonda bola funkčná až do novembra 2006 a mapovala povrch s rozlíšením 15 metrov. Vďaka novej technológii mohla s rozlíšením rozoznať povrchové sondy. Štart sondy: 7. november 1996; na obežnej dráhe Marsu bola od 12. septembra 1997. 2. novembra sa so sondou stratilo spojenie a podľa vyhlásenia Jet Propulsion Laboratory je nutné považovať ju za stratenú. Mars Pathfinder Rover Sojouner (1997) Povrchová sonda Mars Pathfinder si so sebou niesla aj rover Sojouner, ktorý skúmal zloženie kameňov v okolí sondy a komunikoval cez ňu so Zemou. Pohyboval sa rýchlosťou /s, prešiel takmer okolo sondy Pathfinder a nevzdialil sa od nej na viac ako . Počas 83 dní misie preniesol Sojourner prostredníctvom povrchového modulu Pathfinder 550 snímok a 16 chemických analýz vzoriek. Štart sondy: 4. december 1996; pristátie 4. júla 1997; prerušenie spojenia 27. septembra 1997.


Titan (mesiac)

Context:
Na základe obehu a rotácie telesa, ako aj rádiových meraní sondy Cassini počas blízkych preletov, Rose-Marie Balandová z Kráľovského observatória v Bruseli predpokladá, že vnútro Titanu je rozdelené na jadro, plášť a kôru. Hrúbka týchto vrstiev sa ešte upresňuje, ale predbežne je odhadovaná na 150 – 200 km u kôry, 5 – 425 u oceánu. Jadro je diferencované iba čiastočne. Kremíkové jadro s priemerom okolo 3400 km je pravdepodobne obalené niekoľkými vrstvami zloženými najmä z vodného ľadu rôznej kryštalickej štruktúry. Titan je príliš malý, aby sám dokázal generovať teplo vo svojom jadre. Napriek tomu je jadro možno horúce ešte od dôb vzniku, alebo je zahrievané slapovými silami Saturnu. V takom prípade sa môže medzi horúcim jadrom a ľadovou kôrou na povrchu nachádzať tekutá vrstva tvorená chladnou slanou vodou s malou prímesou amoniaku (čpavku), síry, dusíka a vápnika. To potvrdzujú aj odrazy rádiových signálov. Existenciu takejto vrstvy podporuje aj objavenie vulkanickej činnosti (tzv. kryovulkanizmus) na Titane. Podľa J. Mitchella je ďalším dôkazom podpovrchového oceánu na Titanu kolísanie rýchlosti jeho rotácie. Tekutina totiž znižuje moment zotrvačnosti jeho povrchu.

Podľa teórie publikovanej v roku 2008 na stránkach časopisu Science sa kôra Titanu pohybuje nezávisle od podpovrchových vrstiev. Pod kôrou by sa totiž mal vyskytovať globálny oceán tvorený vodou a amoniakom. Tento oceán sa musí nachádzať v hĺbkach pod 100 km, pretože ak by sa nachádzal bližšie k povrchu, tak by pri dopade telesa, ktoré vytvorilo obrovský impaktný útvar Menvra, došlo k prelomeniu kôry.


Titan 4

Context: Vyššie stupne Titan 4 mohol štartovať v dvojstupňovej konfigurácii, alebo mohol byť vybavený tretím stupňom Centaur alebo Inertial Upper Stage. Dvojstupňová verzia bola používaná na vynášanie nákladov na nízku obežnú dráhu Zeme. Verzia Titan 4A bola schopná vyniesť 17 110 kg a verzia Titan 4B až 21 680 kg. Ďalšie stupne sa používali na vynášanie nákladov na vyššie obežné dráhy. Centaur G Stupeň Centaur bol vyvinutý na začiatku šesťdesiatych rokov a slúžil na raketách Atlas a starších verziách Titanov. Bol vybavený dvoma kyslíkovodíkovým motormi RL-10A-3A. Verzia pre Titan 4 bola pôvodne vyvíjaná pre štarty z nákladového priestoru raketoplánu Space Shuttle. Po nehode raketoplánu Challenger bol vývoj z bezpečnostných dôvodov zrušený a stupeň bol prepracovaný pre použitie na Titane 4. ťah: 146,8 kN špecifický impulz: 444 sekúnd (4360 N.s/kg) doba zážihu: 625 sekund priemer: 4,33 metra dĺžka: 9 metrov hmotnosť: 23 880 kg prázdná hmotnosť: 2775 kg Inertial Upper Stage Stupeň IUS bol používaný aj na raketách Titan 3 a pre štarty z nákladového priestoru raketoplánu. IUS tvorili dva stupne na tuhé pohonné látky. Prvý stupeň IUS sa nazýval ORBUS 21 a okrem IUS bol používaný aj ako druhý stupeň rakety Athena. Druhý stupeň IUS niesol názov ORBUS 6. ;IUS-1 ORBUS 21 ťah: 181,5 kN špecifický impulz: 296 sekúnd (2900 N.s/kg) doba zážihu: 152 sekúnd hmotnosť: 10 840 kg ;IUS-2 ORBUS 6 ťah: 78,4 kN špecifický impulz: 304 sekúnd (2980 N.s/kg) doba zážihu: 103 sekúnd hmotnosť: 3920 kg


Nosné rakety Spojených štátov

Context: [[Titan (raketa)|Titan]] Raketa na vynášanie ťažších nákladov. V šesťdesiatych rokoch slúžila v Programe Gemini. Modifikácie: Titan 2 (Gemini), 3A, 3B, 3C, 3D, 3E Centaur, 34D, 4, 4B, 4e. Dnes sa už nepoužíva.


Záchranné člny na RMS Titanic

Context: Počet člnov a kapacita Pôvodné plány hovorili o 64 člnoch, neskôr 48, potom 32 a nakoniec 20. Dôvodom boli dva faktory – pri lodi sa nepredpokladalo, že sa potopí a sesterská loď Titanicu Olympic nebola pri svojej panenskej plavbe plne vyťažená, takže konečný počet člnov padol na 2014 drevených kutrov s kapacitou 65 osôb, 2 núdzové s kapacitou 40 a 4 Engelhardtove skladacie s kapacitou 47 osôb. Na pravoboku a aj na ľavoboku sa nachádzalo 10 člnov – 7 kutrov, 1 núdzový a 2 Engelhardtove. Laná, ktoré držali člny núdzové, museli spustiť 3 člny. Plná kapacita člnov bola teda 1 178 ľudí, čo by stačilo pre polovicu ľudí, no aj tak sa počet nedosiahol. Rozloženie člnov.


Titan (mesiac)

Context: Počas preletu 15. februára 2005, kedy sonda Cassini minula Titan vo vzdialenosti 1577 km, kamery sondy a ďalšie vedecké prístroje začali jeho podrobný výskum. Na získaných snímkach boli po prvýkrát objavené impaktné krátery na Titane. Počas štvrtého cieleného preletu (kvôli ktorému sa upravovala dráha sondy) sa vykonávalo meranie vyžarovania ovzdušia v emisných čiarach dusíka a uhlíka, získavali sa ďalšie detailné snímky povrchových útvarov, prístroj VIMS pozoroval vývoj oblačnosti a ďalších prechodných javov, skúmali sa parametre plazmy v okolí mesiaca, elektrónová teplota, interakcia medzi magnetosférou a ionosférou a hľadali sa búrkové javy. 16. apríla 2005 bol po prvýkrát použitý spektrometer INMS, ktorý zmeral hustotu neutrálnych častíc a iónov atmosféry Titanu počas piateho cieleného preletu sondy. 22. augusta sonda absolvovala ďalší cielený prelet, počas ktorého sa podarilo získať údaje o teplote, tlaku a obsahu aerosólov v jeho atmosfére. Ďalšie merania v priebehu stretnutia vykonával magnetometer MAG, kamery ISS – snímkovanie južnej oblasti pod regiónom Xanadu, UVIS, analyzátor prachu CDA a iné.  V dobe najväčšieho priblíženia optické prístroje snímkovali oblasť okolo južného pólu. Ďalší, v poradí už siedmy cielený prelet okolo Titanu sa konal 7. septembra 2005. Počas preletu sa uskutočnili radarové merania. 13. septembra bolo oznámené, že došlo k strate podstatného objemu vedeckých údajov z preletu okolo Titanu. Príčinou boli jednak prevádzkové problémy na sledovacej stanici DSN a jednak softvérová chyba na palube sondy.


Mariner 9

Context: Misia Vrchol sopky Ascraeus Mons vyrastajucí nad celoplanetárnou prachovou búrkou Misia Mariner v roku 1971 bola pôvodne koncipovaná tak, že bude uskutočnená dvojicou sond Mariner 8 a 9. Každá sonda sa mala zamerať na iný aspekt misie: Mariner 8 mal zmapovať až 70 % povrchu planéty, a Mariner 9 sa mal venovať výskumu prechodných zmien v atmosfére a na povrchu planéty. Sonda Mariner 8 však havarovala počas štartu po zlyhaní nosnej rakety, a tak bolo nutné zlúčiť program oboch sond do jedinej sondy, čo malo za následok obmedzenie výskumu polárnych oblastí a redukciu pozorovania prebiehajúcich zmien povrchu. Štart nosnej rakety úspešne prebehol 30. mája 1971 v čase 22:23:00 UTC. O 13 minút neskôr došlo k oddeleniu nosnej rakety od sondy, o 4 minúty neskôr sa rozvinuli solárne panely. Krátko potom, čo sa sonda dostala z tieňa Zeme, objavil orientačný snímač Slnko a 31. mája v 02:26 došlo k orientácii sondy smerom na Canopus (spolu so Slnkom jeden z dvoch orientačných bodov sondy). Počas letu sa 5. júna uskutočnila korekcia dráhy. 14. novembra sa sonda priblížila k Marsu po prekonaných 398 miliónoch kilometrov a začal brzdiaci manéver za pomoci hlavného raketového motoru, ktorý trval 15 minút a 23 sekúnd. Brzdenie prebehlo dobre a sonda sa dostala na obežnú dráhu okolo Marsu po 167 dňoch letu kozmickým priestorom s najbližším priblížením k planéte na 1 398 km a obežnou dobou 12 hodín a 34 minút. O dva dni neskôr bol uskutočnený ďalší korekčný manéver trvajúci 6 sekúnd pre upravenie obežnej dráhy na dráhu s obežnou dobou tesne pod 12 hodín a priblížením 1 387 km. Záverečná korekcia bola uskutočnená 30. decembra, keď sa už sonda dostala na konečnú obežnú dráhu umožňujúcu vysielať dáta na pozemský rádioteleskop v Goldstone s obežnou dobou 11 hodín 59 minút a 28 sekúnd a priblížením 1 650 km. Mariner 9 obiehal po 349 dní na orbite Marsu 2-krát denne planétu s 12 hodinovou periódou, počas ktorej ho podrobne mapoval. Plánovaná životnosť sondy bola 9 mesiacov, ktoré sonda ale prekonala o takmer 30 %. Pri prílete sondy k planéte bol povrch Marsu úplne zahalený globálnou prachovou búrkou, ktorá zúrila v celej atmosfére. Búrka vypukla v oblasti Noachis 22. septembra, rozšírila sa do celej atmosféry a skoro sa stala najväčšou pozorovanou búrkou na povrchu Marsu všetkých dôb. Množstvo prachu v atmosfére bolo príliš veľké, než aby zaslané fotografie ukázali niečo z povrchu, s výnimkou vrcholkov najvyšších sopiek v oblasti Tharsis, a tak bol z riadiaceho strediska vyslaný príkaz, aby sonda pozdržala výrobu mozaikových snímok vo vysokom rozlíšení do doby, keď sa atmosféra prečistí. V novembri a decembri začala búrka pomaly slabnúť a na začiatku roku 1972 skutočne ustala, čo umožnilo sonde začať mapovať povrch a posielal na Zem snímky povrchových útvarov. Na získaných snímkoch sa objavil členitý terén, ktorý nebolo možné zo Zeme pozorovať ďalekohľadmi, zložený z množstva kráterov (vrátane obrovskej impaktnej oblasti Hellas Planitia), obrovských sopiek (vrátane najväčšej známej hory slnečnej sústavy Olympus Mons), kaňonov (vrátane Valles Marineris - systém kaňonov tiahnúci sa cez 4 000 kilometrov), útvarov vzniknutých veternou a vodnou erózií či riečnych korýt. V atmosfére objavila sonda dôkazy o existencii premenlivého počasia, postupu frontu, hmlu a ďalšie javy. Počas obehov okolo planéty boli skúmané aj mesiace Phobos a Deimos, vďaka čomu vznikli prvé kvalitné fotografie ich povrchov. Koncom októbra 1972 bola sonda vypnutá, pretože sa vyčerpala zásoba dusíka v orientačnom a stabilizačnom systéme.


2009 v kozmonautike

Context: Prelety a priblíženia vo vesmíre Dátum Kozmická loď Akcia Poznámky 7. február Cassini 50. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 960 km Okina dopad na povrch Mesiaca Odvrátená strana Mesiaca 17. február Dawn prelete okolo Mars Gravitačný manéver, najmenšia vzdialenosť 549 km o 0:28 GMT 1. marec Chang e 1 dopad na povrch Mesiaca z obežnej dráhy o 07:36 a náraz o 08:13 27. marec Cassini 51. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 960 km 4. apríl Cassini 52. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 4150 km 20. apríl Cassini 53. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 3600 km 5. máj Cassini 54. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 3244 km 21. máj Cassini 55. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 965 km 6. jún Cassini 56. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 965 km 10. jún Kaguya dopad na povrch Mesiaca o 18:25 UTC, v blízkosti krátera Gill. 22. jún Cassini 57. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 955 km 23. jún LRO zážih trval od 09:47 do 10:26 UTC 23. jún LCROSS/Centaur prelet okolo Mesiaca Gravitačný manéver pre vyladenie dopadu v októbri, najmenšia vzdialenosť: 3200 km o 10:30:33 UTC 8. júl Cassini 58. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 965 km 24. júl Cassini 59. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 955 km 9. august Cassini 60. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 970 km 25. august Cassini 61. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 970 km 17. september Artemis P1 prelet okolo mesiaca Najmenšia vzdialenosť: 43875 km o 00:49 UTC MESSENGER Gravitačný manéver, Najmenšia vzdialenosť: 229 km 9. október AV-020 Centaur dopad na povrch Mesiaca 2000 kg horný stupeň rakety Atlas V slúžil na vynesenie sond LRO a LCROSS. Dopadol do kráteru Cabeus na južnom póle Mesiaca. Dopad nastal o 11:31 UTC a bol pozorovaný sondou LCROSS. dopad na povrch Mesiaca 700 kg kozmická sonda. Oddelená od stupňa Centaur o 01:50 UTC, dopad do rovnakého kráteru o 11:37. 12. október Cassini 62. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 1300 km 2. november Cassini 7. prelet okolo mesiaca Enceladus Najmenšia vzdialenosť: 103 km 13. november Rosetta Tretí prelet okolo Zeme Gravitačný manéver 21. november Cassini 8. prelet okolo mesiaca Enceladus Najmenšia vzdialenosť: 1607 km 8. december Artemis P1 prelet okolo Mesiaca Najmenšia vzdialenosť: 16101 km o 01:25 UTC 12. december Cassini 63. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 4850 km 28. december Cassini 64. prelet okolo Titanu Najmenšia vzdialenosť: 955 km : K niekoľkým pomerne vzdialeným a necieleným preletom okolo mesiacov Dione, Mimas, Rhea, Tethys a Titan sondou Cassini došlo v priebehu celého roka.


Spektrometer

Context: Druhy spektrometrov  Ramanov spektrometer Röntgenový spektrometer Infračervený spektrometer


Infračervená spektroskopia

Context: Introduction Zariadenie OVIRS na sonde OSIRIS-REx je spektrometer vo viditeľnej a infračervenej oblasti Infračervená spektroskopia ( IR spektroskopia alebo vibračná spektroskopia ) je chemická metóda, pomocou ktorej sa meria interakcia infračerveného žiarenia s látkami. Pri interakcii môže dôjsť k absorpcii, emisii alebo odrazu žiarenia. Používa sa na skúmanie a identifikáciu chemických látok alebo funkčných skupín v pevnom, kvapalnom i plynnom skupenstve. Dá sa použiť na charakterizáciu nových materiálov alebo identifikáciu či overenie známych vzoriek. Infračervená spektroskopia sa robí pomocou zariadenia nazývaného infračervený spektrometer (alebo spektrofotometer), ktorý produkuje infračervené (IR) spektrum . Infračervené spektrum možno potom zobraziť ako graf absorbancie (či transmitancie) infračerveného žiarenia na vertikálnej osi v závislosti na frekvencii, vlnočte alebo vlnovej dĺžke na horizontálnej osi. Na horizontálnej osi sa bežne používa vlnočet v jednotkách reciprokých centimetrov, teda cm-1. Vlnová dĺžka je u infračervenej spektroskopie približne rovná mikrometrom (označovaným i ako mikróny), značka μm, ktoré sú prevrátenou hodnotou reciprokých centimetrov. Bežných laboratórnym prístrojom, ktorý využíva túto spektroskopiu, je infračervený spektrometer s Fourierovou transformáciou (FTIR). Takisto je možné merať i dvojdimenzionálne IR spektrá. Infračervená časť elektromagnetického spektra sa zvyčajne delí na tri časti – blizke (angl. near ), stredné (angl. mid ) a vzdialené (angl. far ), podľa ich vzájomnej polohy voči viditeľnému spektru. Z týchto troch oblastí, najvyššiu energiu má blízke infračervené spektrum (angl. near-infrared alebo NIR ), ktoré sa nachádza približne pri 14 000–4 000 cm−1 (vlnová dĺžka 0,7–2,5 μm) a je schopné excitovať overtoneové vibrácie a kombinácie módov molekulárnych vibrácií. Stredné infračervené spektrum (angl. mid-infrared alebo MIR ), ktoré sa nachádza približne pri 4 000–400 cm−1 (2,5–25 μm) sa všeobecne používa na štúdium základných vibrácií a s nimi súvisiacich rotačne-vibračných štruktúr. Vzdialené infračervené spektrum (angl. far-infrared alebo FIR ), ktoré sa nachádza približne pri 400–10 cm−1 (25–1 000 μm) ma nízku energiu a možno ho použiť na rotačnú spektroskopiu a nízkofrekvenčné vibrácie. Oblasť 2–130 cm−1, ktoré je na hranici s mikrovlnným žiarením, možno použiť na štúdium medzimolekulových vibrácií. Názvy týchto oblastí sú dohodou a sú len zbežne založené na relatívnych molekulárnych a elektromagnetických vlastnostiach.


Advanced Composition Explorer

Context: Prístrojové vybavenie Popis prístrojov CRIS , Cosmic Ray Isotope Spectrometer je spektrometer, určený na monitorovanie izotopového zloženia kozmického žiarenia. Je schopný detegovať izotopy až do atómového čísla 30, teda izotopy všetkých prvkov od vodíka v po zinok. ULEIS , Ultra-Low Energy Isotope Spectrometer meria tok iónov v rozmedzí od hélia až po nikel. Deteguje ióny od 20 keV až 10 MeV. SEPIC , Solar Energetic Particle Ionic Charge Analyzer študoval energetické častice vychádzajúce zo Slnka. Prístroj je od roku 2008 nefunkčný. SWIMS a SWICS , Solar Wind Ion Mass Spectrometer a Solar Wind Ion Composition Spectrometer sú hmotnostné spektrometre, každý zameraný na štúdium iného spektra častíc pochádzajúcich zo Slnka aj medzihviezdneho priestoru. SIS , Solar Isotope Spectrometer je spektrometer, určený na meranie izotopového zloženia častíc pochádzajúcich zo Slnka. Dokáže zaznamenávať jadra hélia až niklu pri energiách od ~ 10 do ~ 100 MeV. EPAM , Electron, Proton, and Alpha Monitor je komplex piatich prístrojov na meranie iónov a elektrónov v širokom pásme energí, elektróny do 40 keV a ióny do 50 keV. SWEPAM , The Solar Wind Electron, Proton, and Alpha Monitor je prístroj pre skúmanie smeru a energie elektrónov, plazmy a iónov slnečného vetra. MAG je magnetometer pre štúdium lokálnych medziplanetárnych magnetických polí. Dáta z prístrojov EPAM, MAG, SIS a SWEPAM využíva aj organizácia NOAA pre predpovedanie vesmírneho počasia a monitorovanie anomálií v slnečnej aktivite.


Monochromátor

Context: Introduction  Monochromátor je zariadenie prepúšťajúce len veľmi úzku časť spektra, ktorého vlnovú dĺžku možno meniť. Funkciu monochromátora plní napríklad druhá štrbina pri spektroheliografe. Aj všetky rádioastronomické prístroje sú monochromátory, pretože z prichádzajúceho žiarenia rôznych vlnových dĺžok vyberajú len úzku časť spektra a zosilňujú ho. Kategória:Spektroskopia Kategória:Optické prístroje


Gerd Binnig

Context: K princípu STM Princíp STM je založený na vlnovom charaktere elektrónov, na ktorý prvýkrát upozornil Louis de Broglie (tiež nositeľ Nobelovej ceny). Malá sonda mikrometrových rozmerov s ultra ostrým hrotom sa pohybuje vo vákuu pozdĺž povrchu vzorky a emituje prúd elektrónov. Aj tá najmenšia zmena vzdialenosti sondy od povrchu je zaznamenávaná. Potom je už len otázkou vhodného vzorkovania povrchu a následnej digitalizácie ako vytvoriť trojrozmerný obraz.


Hmotnostná spektrometria

Context: História Replika prvého hmotnostného spektrometra. Roku 1886 Eugen Goldstein pozoroval žiarenie v plyne vypúšťaného pri nízkom tlaku, ktoré prebiehalo od anódy cez kanály k perforovanej katóde. Naproti tomuto žiareniu prúdilo opačné žiarenie. Goldstein nazýval tieto kladne nabité lúče „Kanalstrahlen“ („kanálové lúče“). Wilhelm Wien zistil, že silné elektrické alebo magnetické pole odchyľuje kanálové lúče a v roku 1899 postavil zariadenie s paralelným elektrickým a magnetickým poľom, ktoré oddeľuje pozitívne lúče podľa ich m/Q pomeru. Wien objavil, že m/Q pomer závisí od povahy plynu vo výbojke. Neskôr prácu Wiena vylepšil anglický vedec Joseph J. Thomson. Prvé použitie hmotnostnej spektrometrie na analýzu aminokyselín a peptidov bolo vykonané v roku 1958. Carl-Ove Andersson označil hlavné fragmenty iónov pozorovaných počas ionizácie metylesterov. Niektoré z moderných techník hmotnostnej spektrometrie boli popísané Arthurom Jeffreym Dempsterom a Francisom Williamom Astonom roku 1918, respektíve roku 1919. V roku 1989 bola polovica Nobelovej ceny za fyziku udelená Hansovi Dehmeltovi a Wolfgangovi Paulovi za rozvoj techniky iónovej pasce medzi rokmi 1950 až 1960. Roku 2002 bola Nobelova cena za chémiu udelená Johnovi Bennettovi Fennovi za vývoj ionizujúceho elektro-spreja (ESI) a Kóičimu Tanakovi za rozvoj mäkkej laserovej desorpcie (SLD) a ich využitie na ionizáciu biologických makromolekúl, predovšetkým proteínov.