Arsenal FC

Context: História Bertie Mee bol bývalý tréner Arsenalu. Arsenal FC je jedným z najúspešnejších anglických klubov s dlhou a bohatou históriou. Klub bol založený v roku 1886 v londýnskej časti Woolwich. V roku 1913 sa presťahoval na štadión Highbury. V uplynulých 80 rokoch sa Arsenal môže pochváliť úspechmi, za ktoré najviac vďačí Herbertovi Chapmanovi a Bertiemu Meeovi. Ďalším dôležitým trénerom bol George Graham, ktorý viedol klub od roku 1986 až po rok 1995, pričom získal dva ligové tituly, dva ligové poháre, FA Cup a taktiež Pohár UEFA. Od roku 1996 sa manažérom stal Arsène Wenger, ktorý priviedol Arsenal k trom ligovým titulom, piatim FA Cupom a piatim titulom v Anglickom superpohári. Obdobie začiatku (1886 – 1910) Zostava Royal Arsenal (sezóna 1888 – 89) Arsenal bol založený v roku 1886 ako "Dial Square" skupinou pracovníkov, ktorí boli zamestnaní v dielni u výrobcu zbraní – "Royal Arsenal" vo Woolwich v juhovýchodnom Londýne. Zakladajúcimi členmi klubu sa stal David Danskin a Jack Humble. K nim ďalej patril brankár Nottinghamu Forest Fred Beardsley, ktorý neskôr spolu s Morrisem Batesem získal od jeho bývalého klubu červené dresy. Červené farby tímu ostali až dodnes. Woolwich Arsenal (v tmavom) proti Newcastlu United (v pruhovanom) v semifinále FA Cupu. Prvý zápas odohral Dial Square 11. decembra 1886 proti Eastern Wanderes. Zápas sa hral na ihrisku v Isle of Dogs a Dial Square vyhral 6 – 0. Krátko potom, údajne na Štedrý deň, bol klub premenovaný na Royal Arsenal. Zo začiatku hral na Plumstead Common, no začal hľadať alternatívu. Pred svojím presunom na Manor Ground v roku 1888 hral na susednom Plumstead. Vybavenie na Manor Ground nebolo dostatočné, preto sa presťahoval v roku 1890 na neďaleký Invicta Ground. O tri roky neskôr sa vrátil späť na Manor Ground, pretože prenájom za Invicta Ground bol príliš drahý. Počas tohto obdobia začal Royal Arsenal vyhrávať miestne súťaže. V ročníku 1889 – 90 vyhral ako Kent Senior Cup, tak London Charity Cup. V rovnakom roku si zahral aj FA Cup. O rok neskôr, v sezóne 1890 – 91, triumfoval v London Senior Cupu. Ale priepasť medzi Arsenalom a profesionálnymi klubmi zo severu Anglicka bola evidentná. Klubu hrozilo, že jeho hráčov budú „lanáriť“ na vysoké platy do niektorého z profesionálnych tímov. Dôkazom bol zápas FA Cupu z roku 1891. Arsenal hral proti Derby County. Ich zástupcovia sa po odohraní zápasu pokúšali podpísať s dvomi hráčmi Arsenalu profesionálne zmluvy. Rozhodnutie stať sa v roku 1891 profesionálnym klubom bolo veľa amatérskymi celkami z juhu odsudzované. Londýnska futbalová asociácia im dokonca zakázala účasť v miestnych súťažiach. Royal Arsenalu zostávali len priateľské zápasy alebo zápasy v FA Cupu. Preto sa pokúsili založiť ekvivalent k vtedajšej Football League. S týmto pokusom však neuspeli. V roku 1893 sa z klubu stala kapitálová obchodná spoločnosť. Tým pádom mal dostatok financií na zabezpečenie si Manor Ground. Pri tejto príležitosti sa premenoval na Woolwich Arsenal. V roku 1893 bol Woolwich Arsenal pozvaný do Football League, čím bol zachránený. Do tej doby to s ním nevyzeralo dobre. Arsenal sa stal prvým klubom z juhu, ktorý hral vtedajšiu ligu. Začínal v Second Division. V reakcii na situácii klub opustili niektorí amatérsky hráči. Nechceli sa stať profesionálmi ale chceli zachovať pôvodný robotnícky klub. Preto vytvorili klub Royal Ordnance Factories, ktorý ale nemal dlhé trvanie. Woolwich Arsenal hral v Second Division jedenásť sezón. Pred vymenovaním Harryho Bradshawa trénerom v roku 1889 hral prevažne o stred tabuľky. Bradshaw priviedol do klubu niekoľko hráčov ako bol brankár Jimmy Ashcroft a kapitán Jimmy Jackson. S ich pomocou v ročníku 1903 – 04 vyhral Second Division a postúpil do First Division. Predtým než odohrali v najvyššej súťaži jediný zápas, sa presunul v máji 1904 do Fulhamu. Na počiatku 20. storočia zažíval futbal v Anglicku rozmach. Návštevnosť na zápasoch Arsenalu bola hlavne kvôli zemepisnej izolácii malá. To malo za následok nízke príjmy zo vstupného. Aby bol Woolwich Arsenal konkurencieschopný, musel predať svoje najväčšie hviezdy (Jimmy Ashcroft, Tim Coleman, Bert Freeman). Ani to ale nezastavilo postupný pád tabuľkou, čím sa finančné problémy ešte zhoršili. Klub bol blízko bankrotu. V roku 1910 sa dostal do konkurzu. Následne bol kúpený konzorciom podnikateľov. Najväčším akcionárom bol realitný magnát sir Henry Norris, ktorý bol tiež predsedom Fulhamu. Obdobie presunu na Highbury (1910 – 1925) Norris si bol vedomí problémov spojených s polohou Woolwich Arsenalu, a preto sa snažil zvýšiť príjem klubu. Najskôr sa pokúsil spojiť Woolwich Arsenal s Fulhamom. To však Football League nedovolila, a tak chcel klub presťahovať. Nakoniec si vybral pozemok v Highbury, na severe Londýna. Napriek námietkam sa neúnavne snažil presun presadiť. Za výstavbu štadiónu údajne zaplatil 125 000 £. Štadión bol postavený na mieste ihriska patriacemu teologickému internátu. Navrhnutý bol architektom Archibaldom Leitchom. V roku 1913 sa klub presťahoval. Sezónu 1912 – 13 skončil na poslednom mieste. Zostúpil späť do Second Division. V máji 1914 došlo k zmene mena klubu. Časť „Woolwich“ bola nahradená slovom „The“. Konečnej podoby sa názov dočkal v novembri 1919, kedy bol názov skrátený na „Arsenal“. V roku 1919 sa klub pripojil k First Division a to napriek skutočnosti, že ročník 1914 – 15, poslednú sezónu hranú pred prvou svetovou vojnou, skončil na šiestom mieste. V skutočnosti však Arsenal skončil o skóre na piatom mieste. Football League túto chybu opravila v roku 1975. Počet tímov hrajúcich First Division bol zvýšený z 20 na 22. Nováčikovia boli vyberaný valným zhromaždeným Football League. Zaujímavosťou je, že Chelsea FC, ktorá v lige skončila na 19. mieste a mala by zostúpiť, dostala šancu hrať sezónu v First Division. Ďalšie miesto malo pripadnúť Tottenhamu (skončil dvadsiaty), Barnsley FC alebo Wolverhampton Wanderers FC, ktorí skončili tretí, respektíve druhý v Second Division. Namiesto toho sa predstavitelia Football League rozhodli pre Arsenal, čím dali prednosť histórii pred zásluhami. Norris tvrdil, že klub vďačí za postup „dlhej službe ligovému futbalu“. Zároveň sa z neho stal prvý tím z juhu Anglicka, ktorý hral najvyššiu súťaž. Vedenie Football League súhlasilo. Osemnástimi hlasmi poslalo do First Division Arsenal, keď jeho najväčší rival Tottenham Hotspur FC dostal len osem hlasov. Dôsledkom toho sa dlhodobá neznášanlivosť medzi oboma len kluby prehĺbila. Klub bol obviňovaný, že za postup medzi elitu vďačí zákulisným dohodám alebo dokonca úplatku zo strany sira Henryho Norrisa. Jeho priateľ, John McKenna, predseda Liverpoolu a Football League, odporučil posun Arsenalu. Žiadny presvedčivý dôkaz protiprávneho konania nebol nikdy dokázaný. V roku 1929 Norris rezignoval na pozíciu predsedu a z klubu odišiel. Príčinou bol fakt, že bol futbalovou asociáciou obvinený z finančných nezrovnalostí. Norris zneužil svoj účet, keď mu výnos z predaja klubového autobusu išiel priamo do vrecka. Bez ohľadu na okolnosti postupu medzi najlepšie kluby, je Arsenal od roku 1919 v najvyššej súťaži dodnes. Ide o najdlhšiu sériu sezón strávenú medzi elitou. Je to anglický rekord. Presun klubu priniesol omnoho vyššiu návštevnosť. Pri prvej sezóne na Highbury bola priemerná návštevnosť 23 000 divákov. V roku 1919, keď Arsenal postúpil do najvyššej súťaže, návštevnosť ďalej rástla. Počas finančnej krízy naopak zase klesla. Návrat Arsenalu do First Division nepriniesol ihneď úspech. Pod Lesliem Knightom klub nikdy neskončil na lepšom než deviatom mieste. V ročníku 1923 – 24 nechýbalo veľa a Arsenal by zostúpil do Second Division. Vtedy skončil devätnásty s náskokom jedného bodu nad pásmom zostupu. Nasledujúci rok mizéria Arsenalu pokračovala. Skončil na dvadsiatom mieste, ale tentoraz na tom bol paradoxne lepšie. Mal sedem bodov náskok nad pásmom zostupu. Tento neúspech už bol pre Norrisa poslednou kvapkou. V máji 1925 vyhodil Knighta a na jeho miesto priviedol Herberta Chapmana. Obdobie Herberta Chapmana (1925 – 1934) Socha na počesť Herberta Chapmana Chapman ako tréner zmenil hneď niekoľko vecí. Najskôr zmodernizoval tréningové a rehabilitačné metódy. V auguste 1928 nechal na dresy pridať čísla hráčov. V marci 1933 nechal zmeniť klubové farby. Červené dresy doplnil bielymi rukávmi. Taktiež trval na tom, aby novinári pri písaní článkov o Arsenale používali prostý názov „Arsenal“, teda bez „The“. Ďalej viedol úspešnú kampaň za premenovanie stanice londýnskeho metra „Gillespie Road“ na „Arsenal“. Súčasne mal k dispozícii veľkú sumu peňazí, ktorá bola vyčlenená na prestupy. Peniaze boli získané zo vstupného z nového štadiónu a od Henryho Norrisa. Norris chcel, aby bol káder tímu aj za predpokladu veľkého utrácania peňazí doplnení o nové posily. Zastávka metra "Gillespie Road". Dnes sa už nazýva "Arsenal." Prvým Chapmanovým hráčom bol Charlie Buchan, ktorý prišiel zo Sunderlandu a v nasledujúcich rokoch hral významnú rolu v klube. Potom, ako bol Arsenal v októbri porazený Newcastlem United 7 – 0, Buchan navrhol zmenu rozostavenia. Išlo o formáciu „WM“, ktorá je popisovaná ako 3–2–5, 3–4–3 alebo lepšie 3–2–2–3. Obrana bola posilnená tým, že strední obrancovia sa posunuli viac dozadu, zatiaľ čo krajní obrancovia sa premiestnili na krídlo. Časom Chapman toto rozostavenie ďalej rozvinul. Veľký dôraz kládol na útočnú líniu. Krídla premiestnil viac do stredu ihriska. Za nimi vytvoril pozíciu pre takzvaného "tvorivého záložníka." V prvej sezóne pod Chapmanom sa Arsenal umiestnil na druhom mieste v lige. V tej dobe to bolo zatiaľ najlepšie umiestnenie v celej histórii. Po niekoľkých sezónach hral klub v strede tabuľky. Chapmanovi totiž chvíľu trvalo než zostavil tím podľa svojich predstáv. Do svojho nového systému priviedol hráčov ako Joe Hulme, Jack Lambert, Tom Parker a Herbie Roberts. V ročníku 1926 – 27 sa Arsenal prebojoval do svojho prvého finále FA Cupu. Potom, čo brankár Arsenalu Dan Lewis pustil strelu za svoj chrbát, podľahol Arsenal Cardiffu City 1 – 0. Dodnes je Cardiff City jediným klubom mimo Anglicka, ktorému sa podarilo získať FA Cup. Chapmana neúspech neodradil a ďalej pokračoval vo výstavbe tímu. Do klubu priviedol spolu s budúcim anglickým kapitánom Eddiem Hapgoodem troch hráčov – Davida Jacka, Alexe Jamese a Cliffa Bastina. Tvorivý záložník Alex James bol u fanúšikov obľúbený kvôli svojej podpore útočnej fázi hry. Neskôr bol označený za motor tímu. V sezóne 1929 – 30, tri roky po prvom finále FA Cupu, sa Arsenal dostal do Wembley znovu. Tentoraz stál proti bývalému Chapmanovému klubu, Huddersfield Town. Zápas sa stal pozoruhodným, pretože v priebehu boli hráči „obťažovaní“ zvukom vydávaným obrovskou nemeckou vzducholoďou Graf Zeppelin. Arsenal napriek tomu vyhral 2 – 0 a získal tak svoju prvú významnú trofej. Dňa 30. augusta 1930 sa Arsenal podieľal na vytvorení rekordu návštevnosti na domácom štadióne Blackpoolu. Na zápas sa prišlo pozrieť 28 723 divákov. V nasledujúcich dvoch sezónach znovu prispel k zvýšeniu rekordu, keď na ich zápasy prišlo 29 576 a 30 218 divákov. Ich úspech v FA Cupe bol len začiatok dominancie v tomto desaťročí. Arsenal vyhral First Division v ročníku 1930 – 31. Vtedy viedol súboj s Aston Villou nielen o to, ktorý tím dá viac gólov, ale hlavne o ligový titul. Dokázal poraziť niekoľko klubov rozdielom triedy. Konkrétne išlo o výhry 7 – 1 nad Blackpoolom, 7 – 2 nad Leicesterem City a 9 – 1 nad Grimsby Town. Dodnes je tento počin neprekonaným klubovým rekordom. Do konca sezóny zostávali ešte dva zápasy a Arsenal mal už titul istý. Za celý ročník sa mu podarilo dať 127 gólov, zatiaľ čo Aston Ville sa podarilo dať 128 gólov. Stále ide o rekord. Nasledujúci ročník, 1931 – 32, sa Arsenal prebojoval do finále FA Cupu znovu. Prehral však s Newcastelom United 2 – 1. Frustrácia Arsenalu bola ešte podčiarknutá stratou ligového titulu. Slabý začiatok Arsenalu znamenal, že svojich súperov po väčšinu sezóny dobiehal. Nakoniec prehral súboj o titul o dva body s Evertonom. Nasledujúcu sezónu sa Arsenal vrátil späť na vrchol, keď vyhral svoj druhý titul v lige. Úvod sezóny bol zo strany londýnského klubu rozpačitý, ale potom dokázal zvíťaziť niekoľkokrát v rade. Tým sa dotiahol na svojho konkurenta v ligovom boji, Aston Villu. Doma na Highbury ju v apríli porazil 5 – 0 a zaistil si tak triumf v lige. V tej dobe už niektorí hráči zostarli, a tak s vidinou budúcnosti Champan presunul George Malea, ktorý nahradil Toma Parkera, do prvého tímu. Miesto Davida Jacka priviedol do klubu Raye Bowdena. Jedinou nepríjemnosťou v celom ročníku bola prehra v FA Cupe s Walsallom. Päť hráčov prvého tímu nemohlo do zápasu nastúpiť z dôvodu zranenia alebo chrípky. Ich miesta zaujali hráči rezervy a navzdory skutočnosti, že v zostave bolo šesť hráčov prvého tímu Arsenal prehral 2 – 0. Jeden z náhradníkov, Tommy Black, bol na vine zvlášť kvôli zavinenej penalte. O týždeň neskôr ho rozzúrený Chapman predal do Plymouthu Argyle. Podobne dopadol útočník Charlie Walsh, ktorý šiel do Brentfordu o týždeň nato. Obdobie ligového hetriku (1934 – 1939) Tribúna East Stand na štadióne Highbury Arsenal začal sezónu 1933 – 34 solídne. Ale v januári 1934 Herbert Chapman náhle zomrel na zápal pľúc. Navzdory tomu sa Arsenalu pod dočasným trénerom Joem Shawem podarilo obhájiť titul. Hulme a James boli po väčšinu času zranený, takže klub nebol v útočnej fáze veľmi efektívny. Podarilo sa mu dať 75 gólov, čo je oproti minulej sezóne, kedy dal 118 gólov, rozdiel. V lete 1934 sa pozície trénera ujal bývalý riaditeľ klubu George Allison. Chapman začal rokovania o prestupe Jacka Craystona a Wilfa Coppinga, ktoré Allison dokončil. Ďalej do klubu prišiel útočník Ted Drake. S novými tvárami Allison dokončil v sezóne 1934 – 35 ligový hetrik. Klub patril, čo sa týka útočnej hry, k najlepším. Drake dal 42 ligových gólov. Arsenal zaznamenal radu jednoznačných výhier tak, ako v ročníku 1930 – 31, keď porazil 7 – 0 Wolverhampton, 8 – 1 Liverpool a dvakrát výhru 8 – 0 nad Leicesterem City a Middlesbrough. V novembri 1934 dosahovala útočná sila Arsenalu také rozmery, že sedem hráčov nastúpilo za Anglicko proti Taliansku v zápase nazývanom aj „Bitka o Highbury“. Anglicko vyhralo 3 – 2 a dodnes ide o najvyšší počet hráčov z jedného klubu, ktorý kedy nastúpil k zápasu národného tímu. Úspech Arsenalu privádzal stále viac a viac priaznivcov. Highbury bolo kompletne prestavané. Pôvodné tribúny z roku 1913 boli zbúrané. Na ich mieste boli postavené nové tribúny v štýle Art deco. Fasáda tribúny East Stand má status druhého stupňa na zozname budov zvláštneho architektonického alebo historického významu. Preto spolu s fasádou protiľahlej tribúny neboli zbúrané, ale sú súčasťou bytového komplexu, ktorý na Highbury vznikol po presťahovaní na Emirates. Na tribúny North Bank a Clock End bola nainštalovaná strecha. Najvyššia návštevnosť na novom štadióne bola 9. marca 1935 v zápase proti Sunderlandu. Prišlo 73 295 divákov. Dominancia Arsenalu v tomto desaťročí bola zvýraznená druhým triumfom v FA Cupe. V ročníku 1935 – 36 porazil Arsenal Sheffield United 1 – 0. Po triumfe v lige v sezóne 1934 – 35 sa klub začal postupne prepadať. Za následok bol hlavne odchod Alexa Jamesa do futbalového dôchodku, a dlhodobým zranením hráčov ako Herbie Roberts a Joe Hulme. V ročníku 1937 – 38 Arsenal získal svoj piaty ligový titul, keď v poslednom ligovom kole porazil Wolverhampton a zavŕšil tak svoje úspešné obdobie. Obdobie druhej svetovej vojny (1939 – 1945) Skoro po vypuknutí druhej svetovej vojny v roku 1939 bol profesionálny futbal v Británii pozastavený. Sezóna 1939 – 40 bola preto anulovaná. Highbury bolo zabavené a používané ako stanica ARP. Za Clock Endom pôsobila letka balónov. Počas Blitzu bola tribúna North Bank poškodená bombardovaním. Bola zničená strecha, a šrot ktorý sa nachádzal na tribúne, zachvátil požiar. Pretože bolo Highbury uzavrené, hral Arsenal svoje domáce zápasy na White Hart Lane, čo je štadión jeho najväčšieho rivala, Tottenhamu Hotspur. Zápasy odohrané v období vojny sa do oficiálnych štatistík nepočítajú. Súťaže sa často hrali na regionálnej úrovni a tímy celú sezónu ani nedokončili. Dôvodom bola skutočnosť, že mnoho futbalistov slúžilo v armáde ako tréneri a inštruktori. Po dlhú dobu boli mimo svoje kluby. Bežne boli títo hráči na hosťovaniach v iných tímoch. V sezóne 1942 – 43 Arsenal zvíťazil vo Football League War Cupu. V rokoch 1939 – 40, 1941 – 42 a 1942 – 43 vyhral tituly z London League alebo Southern League. Účasť v London League viedla v roku 1941 spolu s ďalšími štrnástimi klubmi k vyhnaniu z Football League. V apríli 1942 boli po prejavení ľútosti a zaplatení desiatich libier prijatí späť. V novembri 1945 bola ligová súťaž stále pozastavená, a tak bol Arsenal jedným z tímov, ktoré si zahrali priateľský zápas proti Dinamu Moskva na jeho turné po Británii. Mnoho hráčov Arsenalu stále slúžilo v armáde rôzne po svete. Preto z dôvodu nedostatku hráčov klub využil služby iných šiestich futbalistov ako boli napríklad Stanley Matthews a Stan Mortensen. To viedlo Dinamo k prehláseniu, že hrali proti Anglicku , napriek tomu že traja hráči v zostave Arsenalu boli z Walesu. Dinamo malo zase v tíme Vsevoloda Bobrova, ktorý bol na hosťovaní z CSKA Moskva. Výkop zápasu prebehol za silnej hmly na White Hart Lane a technicky zdatnejšie Dinamo vyhralo 4 – 3 potom, čo Arsenal v polčase ešte viedol 3 – 1. Aj keď na výsledku zápasu bola nájdená zhoda, informácie o jeho priebehu sa už rozchádzajú. Dokonca aj totožnosť strelcov gólov je sporná. Podľa správ z Anglicka hralo Dinamo zápas chvíľu s dvanástimi hráčmi v poli. Na rozhodcu vyvolávali tlak, aby zápas ukončil. To sa dialo, keď Dinamo prehrávalo. Na oplátku Sovieti obvinili Arsenal z pretrvávajúcej nečestnej hry a obvinili Georga Allisona z toho, že si stavil na výsledok zápasu. Neskôr toto prehlásenie Dinamo odvolalo. Po väčšinu zápasu bola na trávniku hmla, ktorá bránila pohľadu na hru, nehovoriac o jazykovej bariére a počiatku Studenej vojny, je dnes veľmi nepravdepodobné, že sa na túto vec niekedy objaví nezaujatý pohľad. Obdobie po vojne (1945 – 1966) Vojna si vyžiadala životy deviatich hráčov prvého tímu Arsenalu. Išlo o stratu najvyššieho počtu hráčov akéhokoľvek klubu hrajúceho najvyššiu súťaž. Vojna zároveň skrátila kariéry hráčom, ako boli Bastin a Drake. Okrem toho, dlhy vzniknuté výstavbou Highbury a jeho opravou vojnových škôd vznikla klubu veľká finančná zátaž. Preto mal Arsenal v roku 1946 problémy. V dvoch hraných zápasoch tretieho kola FA Cupu v sezóne 1945 – 46 prehral celkovým skóre 6 – 1 s West Hamom. V lige v ročníku 1946 – 47 skončil na trinástom mieste, čo bolo najhoršie umiestnenie za posledných 17 rokov. Na konci tejto sezóny sa George Allison rozhodol odísť z futbalu. Jeho miesto zaujal bývalý Allisonov asistent Tom Whittaker. Whittaker bol dlhodobým zamestnancom klubu. Trénoval už pod Chapmanovým vedením. Pod Whittakerom nastal okamžitý úspech. Arsenal vyhral ligový titul v ročníku 1947 – 48 o sedem bodov. Najväčšiu zásluhu na tom mal kapitán Joe Mercer, ktorý bol prvotriednym obrancom, a Reg Lewis s Ronnie Rookom, od nich prichádzalo veľa gólov. Od októbra až do vyvrcholenia sezóny sa potom klub nachádzal na prvom mieste. Vzhľadom na vek hráčov nebol dlhodobý úspech možný. V reakcii na to priviedol Whittaker do klubu niekoľko mladších hráčov ako boli Doug Lishman, Alex Forbes a Cliff Holton. Arsenal napriek tomu nebol schopný sa v ligovom boji udržať. V sezóne 1949 – 50 sa mu už s novými hráčmi podarilo triumfovať v FA Cupe. Arsenal porazil Liverpool 2 – 0. Billy Wright (v bielom) sa stal v roku 1962 trénerom Arsenalu. V ročníku 1951 – 52 veľa nechýbalo k tomu aby sa mohol klub radovať z víťazstva "Double". Nakoniec však zostal s prázdnymi rukami. Za to mohla séria zranený a nabitý program. Posledné dva ligové zápasy totiž klub prehral s najväčším konkurentom v boji o titul, s Manchesterem United. Na Old Trafford mu podľahol v poslednom ligovom kole. Prehra 6 – 1 znamenala konečné tretie miesto. Pred Arsenal sa ešte o skóre dostal jeho úhlavný rival Tottenham Hotspur. O týždeň neskôr hral klub finále FA Cupu proti Newcastelu United. Do prvého tímu sa vrátilo pár nie úplne fit hráčov. Walley Barnes musel v 35. minúte odísť kvôli problémom s kolenom z ihriska (vtedy nebolo povolené žiadne striedanie), a tak Arsenal pokračoval s desiatimi hráčmi. Ďalšie zranenie na seba nenechalo dlho čakať. Holton, Roper a Daniel utrpeli taktiež zranenia. Arsenal vtedy dohrával so siedmimi zdravými hráči v poli. Preto Newcastle vyhral 1 – 0. Napriek sklamaniu z predchádzajúcich sezón Arsenal vyhral v sezóne 1952 – 53 svoj siedmi ligový titul. Išlo o jeden z vôbec najtesnejších súbojov. Preston North End mal na konci ročníku rovnaký bodový zisk ako Arsenal, ale prehral o skóre. Potom, čo Arsenal prehral v predposlednom kole s Prestonom 2 – 0, to vyzeralo, že titul získa Preston. Ale v poslednom zápase sezóny porazil Burnley 3 – 2, a stal sa tak majstrom. Tento úspech bol na ďalších 17 rokov poslednou trofejou, ktorú získal. Po náhlom úmrtí Toma Whittakera v októbri 1956 sa klub začal prepadať. Napriek tomu že klub nebol taký úspešný, priviesť do tímu hviezdy bol problém. Hráči ako David Herd odchádzali do úspešnejších klubov. Jack Crayston a George Swindin, obaja bývalí hráči, pokračovali vo Whittakerovej práci, ale nedokázali zopakovať jeho úspech. Arsenal obvykle obsadzoval miesta uprostred tabuľky, takže tretie miesto zo sezóny 1958 – 59 a dve piate miesta z rokov 1955 – 56 a 1956 – 57, môžu byť považované za úspech tej doby. Rovnako tak nemal šťastie v FA Cupe. V sezóne 1951 – 52 sa prebojoval do finále. Od tej doby až do ročníku 1970 – 71 sa ďalej než do štvrťfinále nedostal. A aby bola situácia pre klub ešte horšia, jeho najväčší rival Tottenham Hotspur vyhral v ročníku 1960 – 61 Double. V roku 1962 učinil Arsenal smelý, ale neúspešný krok, keď na pozíciu trénera vymenoval bývalého anglického reprezentanta a bývalého kapitána Wolverhamptonu Billyho Wrighta. Wright mal len veľmi malé skúsenosti s trénovaním a v podstate žiadnu skúsenosť s pracou v klube akým bol Arsenal. Rovnako ako jeho dvaja predchodcovia, ani Wright nebol úspešný. Pod jeho vedením klub debutoval na európskej scéne. V ročníku 1963 – 64 absolvoval Veltržný pohár. Kvalifikoval sa do neho o rok skôr, keď v lige skončil na siedmej pozícii. Vo Wrightovej poslednej sezóne, 1965 – 66, sa Arsenal umiestnil na štrnástom mieste, čo bolo najhoršie umiestnenie za 36 rokov. K tomu ešte bola 5. mája 1966 na Highbury nameraná najnižšia návšteva vôbec. Na zápas proti Leedsu United prišlo len 4 554 divákov. Vedenie Arsenalu v lete 1966 prepustilo Wrighta a na jeho miesto priviedlo fyzioterapeuta Bertieho Meea. To, že je Mee fyzioterapeut, vedenie v tej dobe nevedelo. Počas nasledujúcich piatich rokov Mee doviedol klub k úspechu ako v Európe, tak na domácej scéne. Obdobie prvého Double (1966 – 1976) Frank McLintock bol bývalým kapitánom Arsenalu. Potom, čo v lete roku 1966 dostal Billy Wright výpoveď, sa jeho nástupcom stal fyzioterapeut Bertie Mee. Tento krok prekvapil mnoho ľudí, ale samotného Meea nie. Mee žiadal klub o to, aby mu v prípade neúspechu v roli trénera mužstva bolo umožnené vrátiť sa po 12 mesiacoch k svojej bývalej profesii. So svojim asistentom Davem Sextonom sa Mee snažil zlepšiť profesionálny prístup ku klubu. Mladé talenty povolával do prvého tímu. V roku 1966 sa Arsenalu podarilo vyhrať FA Youth Cup. Niekoľko útočných hráčov dostalo pozvánku do prvého tímu. Išlo o Charlieho George, Johna Radforda, Petera Simpsona a Raye Kennedyho. Mee doplnil túto mladú útočnú krv niektorými skúsenejšími hráčmi. Kapitán Arsenalu, Frank McLintock, mal na starosti stred obrany, zatiaľ čo o defenzívnu prácu v strede poľa sa staral záložník Peter Storey. V rokoch 1968 a 1969 sa prebojoval do finále Ligového poháru. V oboch prípadoch Arsenal trofej nezískal. Najskôr podľahol Leedsu United 1 – 0. Následne Arsenal prehral 3 – 1 v zápase s tímom Swindon Town FC. Osem hráčov prvého tímu malo chrípku, a tak bolo Arsenalu presunutých niekoľko predchádzajúcich zápasov. To nič nemení na skutočnosti, že sa do predĺženia dostal len vďaka chybe brankára súpera. V predĺžení Swindon dal dva góly a o víťazstve bolo rozhodnuté. Sezóna však pre Arsenal neskončila úplnou katastrofou. Vďaka štvrtému miestu z ligy si zaistil do sezóny 1969 – 70 účasť v európskych pohároch. Na druhej strane bola prehra vo finále Ligového poháru spolu so ziskom Veltržného poháru zo sezóny 1969 – 70 jediným úspechom za posledných sedemnásť rokov. V semifinále Veľtržného poháru sa Arsenal stretol s Ajaxom, ktorého po dvoch zápasoch porazil v celkovom skóre 3 – 1. Vo finále potom predviedol slávny návrat proti Anderlechtu. V prvom zápase Arsenal prehrával v 74. minúte 3 – 0. Rayovi Kennedymu sa podarilo na konci zápasu dať gól, čím vykresal iskru nádeje. V odvetnom zápase hranom na zaplnenom Highbury Arsenal vyhral 3 – 0. V súčte oboch zápasov Arsenal vyhral 4 – 3 a triumfoval tak vo Veľtržnom pohári. Zostava Arsenalu a Anderlechtu vo finále Veľtržného poháru zo sezóny 1969 – 1970. V rovnakom ročníku Arsenal skončil v lige na dvanástom mieste. Pravdepodobne ho rozptyľovala jeho "Európa," pretože ako kandidát na titul nevyzeral. O rok neskôr, v sezóne 1970 – 71, sa mu podarilo získať svoj prvý ligový Double (Liga a FA Cup). Stal sa tak jedným z dvoch klubov, ktorým sa to v 20. storočí podarilo. Po dobrom začiatku sezóny Arsenal v septembri prehral 5 – 0 so Stoke a nevyzeral tak, že by bojoval o titul. Po tejto prehre sa klub vzchopil a v ligovom zápase neprehral až do januára. Nakoniec sa mu titul podarilo získať, keď v tesnom súboji porazil o jeden bod Leeds United. Po aprílovej prehre s Leedsom to s Arsenalom vyzeralo zle. K tomu, aby získal titul, potreboval v poslednom kole vyhrať alebo remizovať na ihrisku jeho úhlavného rivala, Tottenhamu. Severolondýnske derby bolo dlhú dobu bez gólov. V 87. minúte sa hostia ujali vedenia. Spurs sa zúfalo snažili o vyrovnanie, ale nepodarilo sa im to a Arsenal tak oslavoval zisk titulu. Arsenal sa ešte dostal do finále FA Cupu. Vo finále FA Cupu sa stretol s Liverpoolom. Zápas hraní vo Wembley vyhrali "Gunners" 2 – 1. Zisk Double sa ukázal ako vrchol 70-tych rokov. Po ňom totiž prišlo obdobie neúspechu. Klub v lete podpísal Alana Balla za 220 000 libier, čo bol vtedy klubový rekord. Prvé tri zápasy v auguste prehral a dokonca ročníka bol nútený sťahovať náskok ostatných mužstiev. Sezónu dokončil na piatom mieste. Debut Arsenalu v Pohári majstrov začal dobre. Prebojoval sa do štvrťfinále, kde podľahol Cruijffovmu Ajaxu, ktorý neskôr celú súťaž vyhral. Arsenal sa taktiež dostal do finále FA Cupu. Vo finále sa stretol s Leedsom United ale podľahol mu 1 – 0. Arsenal dokončil sezónu 1972 – 73 na druhom mieste. Ani nie rok potom, čo vyhral Double, sa začal tím rozpadať a Mee nebol schopný zostaviť nový. Výrazný prepad klub zaznamenal v rokoch 1974 – 75, kedy skončil v lige šestnásty, a o rok neskôr, v sezóne 1975 – 76 skončil dokonca sedemnásty. Rokovania sa o najhoršie umiestnenie za viac ako 40 rokov. Tento prepad donútil Meea k rezignácii. Na jeho miesto prišiel tréner Tottenhamu, Terry Neill, ktorý bol bývalým hráčom Arsenalu. Stal sa tak najmladším trénerom v histórii Arsenalu. Obdobie štyroch finále (1976 – 1980) Frank Stapleton – bývalý útočník Arsenalu. Pod vedením Neilla sa Arsenal posunul späť na predné pozície tabuľky. To len pomohlo rozvinúť talent írskej hviezdy, Liama Bradyho. Brady doplnil už tak veľký počet írskych hráčov. Medzi nich patrili Pat Rice, Frank Stapleton, Pat Jennings a mladý David O Leary. Klub ďalej podpísal kontrakt so skúsenými hráči ako Malcolm Macdonald a Alan Hudson. Do Arsenalu sa tiež vrátil Don Howe, ktorý bol súčasťou trénerského personálu pri výhre Double. Nadvládu Liverpoolu v lige sa však Arsenalu narušiť nepodarilo. Ku koncu 70-tych rokov ukázal svoju bojovnosť v FA Cupe, keď sa do finále dostal trikrát v rade (1978, 1979 a 1980). Vyhrať sa mu podarilo ale len raz, a to v roku 1979 keď porazil Manchester United. Zo začiatku to vyzeralo, že Arsenal zvíťazí. Ešte päť minút pred koncom viedol vďaka gólom Briana Talbota a Franka Stapletona 2 – 0. V úplnom závere zápasu sa podarilo Red Devils vyrovnať. To ešte nebolo všetko. Minútu pred koncom strhol vedenie na stranu Arsenalu Alan Sunderland a Gunners sa tak mohli tešiť zo slávneho víťazstva 3 – 2. Hneď v ďalšej sezóne, 1979 – 80, odohral Arsenal 70 zápasov! Podarilo sa mu prebojovať do dvoch pohárových finále, ale ani v jednom nevyhral. Vo finále FA Cupu sa stretol s West Hamom United. V zápase bol jasným favoritom Arsenal, no napriek tomu prehral 1 – 0. Pritom sa ešte dostal do finále Poháru víťazov pohárov. V semifinále sa stretol s Juventusom, ktorého porazil v dvoch zápasoch v pomere 2 – 1. Vo finále na Arsenal čakala Valencia. Po bezgólovej remíze sa zápas dostal k penaltám, v nich však boli úspešnejší hráči Valencie. Obdobie mierneho úpadku (1980 – 86) Liam Brady v lete 1980 opustil Arsenal a prestúpil do Juventusu. Tým sa klub dostal do ďalšieho horšieho obdobia. Na začiatku 80-tych rokov sa vždy umiestnil v najlepšej štvorke, ale o ligový titul nebojoval. Podobná situácia nastala aj v FA Cupe. Výnimkou bola sezóna 1982 – 83, kedy sa Arsenal dostal do dvoch pohárových semifinále. V oboch prípadoch mu skrížil plány Manchester United. Neill sa snažil so situáciou niečo urobiť. Počas jeho funkčného obdobia nastali problémy s alkoholom hráčov. Neillovi sa nepodarilo tento problém odstrániť. Ku koncu pôsobenia Neilla v klube, Arsenal niekoľkokrát utrpel zahanbujúce prehry. V ročníku 1981 – 82 prehral v Pohári UEFA s KFC Winterslag (dnes K.R.C. Genk). V sezóne 1983 – 84 zase prehral v Ligovom pohári proti Walsallu. Po poslednom výsledku bol Neill v decembri 1983 vyhodený. Don Howe, Neillov asistent, bol síce úspešnejší než jeho predchodca, ale nedokázal klub doviesť k trofeji. Pod ním sa Arsenal umiestnil na šiestom a siedmom mieste v lige. O titul však nebojoval. V októbri 1984 sa dokonca chvíľu nachádzal na prvej pozícii v lige. V rovnakej sezóne bol prehral v FA Cupe s Yorkom City. Fanúšikovia boli s výkonmi tímu nespokojní. Návštevnosť na štadióne preto "spadla" niekedy až pod 20 000 divákov. V marci 1986 sa vedenie rozhodlo pre zmenu trénera. Vedenie oslovilo trénera Barcelony, Terryho Venablesa. Howe odstúpil a jeho miesto dočasne zaujal Steve Burtenshaw. Klub sa rozhodol, že po novom, trénerovi sa porozhliadne mimo klubu. Vedenie Arsenalu oslovilo škótsky Aberdeen, či by bol ochotný jednať o presune Alexa Fergusona. Zároveň sa snažil získal z Millwallu trénera George Grahama. Ferguson odmietol, ale onedlho sa už upísal Manchestru United. Obdobie Georga Grahama (1986 – 1995) George Graham, tréner Millwallu a bývalý hráč Arsenalu, bol v máji 1986 vymenovaný novým trénerom Arsenalu. Týmto bola začatá nová éra úspechu na Highbury. Graham časom predal väčšinu starších hráčov a nahradil ich novými alebo hráčmi z rezervy. Zároveň presadzoval omnoho prísnejšiu disciplínu než jeho predchodcovia. Forma Arsenalu sa okamžite zlepšila. Na Vianoce 1986 sa už nachádzal na prvom mieste. Alan Smith v útoku proti Sheffieldu Wednesday; zápas hraný na Highbury Arsenal nakoniec vyhral 7 – 1 Hráči ako Kenny Sansom, Steve Williams, Tommy Caton a Charlie Nicholas skončili. V novom tíme Arsenalu pôsobil Lee Dixon, Nigel Winterburn, Steve Bould, David Rocastle a Alan Smith. V prvej sezóne pod Grahamovým vedením Arsenal skončil na štvrtom mieste. V semifinále ligového pohára na Arsenal čakal rival Tottenham Hotspur. Potom, čo prehral v prvom zápase na Highbury 1 – 0 a v druhom zápase prehrával v prvom polčase na White Hart Lane 1 – 0, to s Arsenalom vyzeralo zle. Vďaka dvom gólom sa im zápas podaril otočiť a vyhrať, a tak po dvoch zápasoch s celkovým skóre 2 – 2 si vynútil opakovanie zápasu. V opakovanom zápase sa Spurs ujali vedenia 1 – 0. Arsenal však zápas otočil a vyhral 2 – 1. Vo finále sa stretol s Liverpoolom kde sa opakoval scenár zo semifinále. Liverpool sa dostal do vedenia 1 – 0. Za Arsenal sa ale dvakrát trafil Charlie Nicholas a Gunners tak oslavovali triumf v Ligovom pohári. Išlo o prvú významnú trofej získanú za posledných osem rokov. Po tragédii na štadióne Heysel v roku 1985 UEFA zakázala hrať anglickým tímom v európskych pohároch. Napriek skutočnosti, že Arsenal nasledujúci rok prekvapivo prehral vo finále Ligového poháru 3 – 2 s Lutonom Town, sa jeho ligová forma zlepšovala. Graham kládol dôraz na kvalitnú obranu. Defenzíva mala mladého kapitána Tonyho Adamsa, Lee Dixna, Stevea Boulda a Nigela Winterburna. Týmto mal klub položený základný kameň obrany na viac než desaťročie. Graham mal v tíme schopných záložníkov ako David Rocastle, Michael Thomas a Paul Merson. V útočnej fáze figuroval Alan Smith, ktorý vo väčšine z ôsmich sezón strávených v klube dal cez 20 gólov. Na konci Grahomovej tretej sezóny 1988 – 89 Arsenal vyhral ligový titul a to za dramatických okolností. Od Vianoc bol na čele ligy, ale po prehre s Derby County a domácej remíze s Wimbledonom v máji, sa pred neho dostal Liverpool. Už to vyzeralo, že Arsenal nakoniec o titul príde, ale v poslednom kole sa stretol práve s Liverpoolom na Anfield Road. K zisku titulu potreboval vyhrať o dva góly. Liverpool už v tej dobe vyhral FA Cup a bol favoritom. V druhom polčase sa Arsenal dostal vďaka gólu Alana Smitha do vedenia 1 – 0. Čas bol stále neúprosný a Arsenal potreboval ešte jeden gól. Smith našiel prihrávkou za obranu Michaela Thomasa, ten prehodil brankára domácich. Arsenal tak oslavoval zisk titulu. Nasledujúci sezónu, 1989 – 90, sa mu titul obhájiť nepodarilo. Celkovo skončil na štvrtom mieste. Pred ním sa ešte umiestnil víťaz Liverpool a druhá Aston Villa s tretím Tottenhamom. V pohároch sa Arsenalu tiež nedarilo. Pretože stále platil zákaz účasti anglických klubov v európskych pohároch, nemohol Arsenal reprezentovať Anglicko v Pohári majstrov európskych zemí. Graham sa snažil tím posilniť, a preto priviedol do klubu Davida Seamana a švédskeho útočníka Andersa Limpara. Obaja sa ukázali platnými členmi. Preto sa navzdory dvom nepríjemnostiam Arsenalu podarilo v sezóne 1990 – 91 znovu získať ligový titul. V októbri boli Arsenalu potom, čo desať jeho hráčov bolo zapojených do bitky s hráčmi Manchesteru United, odpočítané dva body. V decembri bol kapitán Tony Adams odsúdený k trestu odňatia slobody na dĺžku štyroch mesiacov za šoférovanie s alkoholom v krvi. Napriek tomu sa Arsenalu podarilo získať titul s náskokom siedmich bodov, keď za celú sezónu prehral len jeden ligový zápas. Ďalej sa prebojoval do semifinále FA Cupu, kde na neho čakal Tottenham Hotspur. Zápas skončil 3 – 1 v prospech Tottenhamu a nádej na zisk druhého Double tak bola stratená. V septembri 1991 Arsenal zaplatil Crystal Palace rekordných 2,5 milióna libier za prestup Iana Wrighta. V sezóne 1991 – 92 sa Arsenal po dvadsiatich rokoch predstavil v Pohári majstrov európskych zemí. Hneď v druhom kole však podľahol Benfike a nedostal sa tak do skupinovej fáze. Zo zlej sezóny sa stala ešte horšia. Gunners vypadli z FA Cupu so slabým Wrexhamom. V lige nakoniec skončil na štvrtom mieste. Arsenal bol v sezóne 1992 – 93 zakladajúcim členom Premier League. Svoj prvý zápas v novej súťaži však prehral 4 – 2. V zápase s Norwichom City vyhrával na Highbury 2 – 0, ale ani to na výhru nestačilo. Arsenal, pred sezónou jeden z favoritov na titul, dokončil ročník na desiatom mieste. Pohárová forma klubu bola omnoho lepšia než forma v lige. V ročníku 1992 – 93 sa Arsenal stal prvým klubom, ktorému sa podarilo získať tzv. pohárový Double (FA Cup a Ligový pohár). Vo finále Ligového pohára na Arsenal čakal Sheffield Wednesday. Sheffield Wednesday sa ujal vedenia 1 – 0, no napriek tomu Arsenal zvíťazil. V semifinále FA Cupu porazil Arsenal Tottenham a pomstil tak svoju porážku z roku 1991. Vo finálovom zápase na neho potom znovu čakal Sheffield Wednesday. Prvý zápas skončil výsledkom 1 – 1, a tak sa finále opakovalo. Wright za Arsenal otvoril skóre, Chris Waddle potom vyrovnal. Zápas dospel do predĺženia a stále to vyzeralo, že gól nepadne. V 119. minúte však padol, a Arsenal vyhral. V sezóne 1993 – 94 Arsenal získal svoju druhú európsku trofej. Vo finálovom zápase Pohára víťazov pohárov hranom v Kodani porazil 1 – 0 Parmu. Arsenal predviedol bezchybný výkon a vďaka gólu Alana Smitha sa radoval z triumfu. Víťazstvo tohto poháru sa ukázalo ako posledná trofej ktorú Graham s klubom získal. Vo februári nasledujúceho roku bol Škót vyhodený. Dôvodom bolo prijatie úplatku za príchod Johna Jense. Jeho agent, Rune Hauge, mu za to zaplatil 425 000 libier. Obdobie Brucea Riocha (1995 – 1996) Bruce Rioch – bývalý tréner Arsenalu. Pozíciu trénera prevzal do konca sezóny 1994 – 95 asistent Stewart Houston. Arsenal dokončil ročník na dvanástom mieste, čo je k roku 2014 najhoršie umiestnenie v Premier League. V rovnakom roku sa Arsenalu podaril slávny návrat proti Liverpoolu. Arsenal sa dostal vďaka gólu Dennisa Bergkampa do vedenia 1 – 0 a tento stav sa mu aj s desiatimi hráčmi podarilo udržať až do konca. Ďalej sa znovu dostal do finále Pohára víťazov pohárov, kam sa prebojoval po víťazstve nad Sampdoriou v semifinále. Skóre po oboch zápasoch bolo 5 – 5. O postupujúcom teda rozhodli penalty, kde Arsenal nezaváhal a postúpil do finále. Tam sa stretol s Realom Zaragoza. Za stavu 1 – 1 by po predĺžení nasledovali penalty, ale v 120. minúte sa z 37 metrov trafil Nayim a Real vyhral. V júni 1995 sa novým trénerom stal Bruce Rioch. Rioch sa s Boltonom Wanderers dostal do finále Ligového pohára a zároveň sa s ním prebojoval do najvyššej súťaže. Už ako tréner Arsenalu prekonal anglický rekord, keď za útočníka Interu Miláno, Dennisa Bergkampa, zaplatil 7,5 miliónov libier. V ročníku 1995 – 96 sa klub dostal do semifinále Ligového poháru a v lige skončil na piatom mieste, čím sa kvalifikoval do Poháru UEFA. Riochova éra však skončila náhle. V auguste 1996, tesne pred začiatkom nového ligového ročníku, bol Rioch vyhodený potom, čo mal s predstavenstvom spor ohľadne financií na prestupy. Na lavičku sa dočasne posadil Stewart Houston. Vydržal ale len mesiac, a potom odišiel do QPR. Niekoľko zápasov bol na lavičke Arsenalu tréner mládeže Pat Rice. Na konci septembra už klub priviedol Arsèna Wengera ktorý je tam dodnes. Obdobie dvoch Double (1996 – 2003) Hráči Arsenalu oslavujú zisk titulu. Pod Wengerovým vedením sa tím hneď zlepšil. V sezóne 1996 – 97 sa s klubom umiestnil na treťom mieste. Wenger tím prestaval a priviedol niekoľko pre Britániu neznámych francúzskych hráčov. Patrick Vieira prišiel do klubu na Wengerovo odporučenie ešte predtým než sa oficiálne ujal funkcie trénera. V lete 1997 ho doplnili ďalší dvaja Francúzi – Nicolas Anelka a Emmanuel Petit. Spolu s nimi prišiel do klubu ešte Marc Overmars. Na pozícii asistenta trénera si Wenger ponechal Pata Ricea. Nasledujúci ročník Wenger dosiahol prvý úspechu. Stal sa z neho prvý zahraničný tréner, ktorému sa podarilo získať titul v anglickej lige. Ďalej s klubom získal FA Cup a pre klub získal Double. Potom, čo Arsenal v decembri prehral doma 3 – 1 s Blackburnom, to vyzeralo, že o titul nebojuje. Podarilo sa mu dohnať dvanásť bodové manko a predbehnúť Manchester United. Dňa 3. mája porazil Arsenal doma 4 – 0 Everton a zaistil si titul s predstihom. O niekoľko dní neskôr, 16. mája, porazil vo finále FA Cupu 2 – 0 Newcastle United a skompletoval tak Double. Pred odchodom Iana Wrighta z klubu v lete 1998 sa mu podarilo prekonať rekord Cliffa Bastina v počte gólov za Arsenal. Dal ich celkom 185. Od roku 1998 nasledovalo niekoľko neplodných rokov, aj napriek tomu že do klubu v roku 1998 prišiel Fredrik Ljungberg a o rok neskôr Thierry Henry. Po väčšinu ročníka 1998 – 99 Arsenal viedol v tabuľke, dokiaľ nepodľahol 1 – 0 Leedsu United, čím sa pred neho dostal Manchester United. V poslednom kole sezóny Arsenal porazil Aston Villu, ale United vyhrali nad Tottenhamom a titul získali oni. Aby toho nebolo málo, Arsenal prehral v poslednom opakovanom zápase semifinále FA Cupu s United. V základnom hracom čase nepremenil Dennis Bergkamp penaltu. V predĺžený potom Ryan Giggs dal za United víťazný gól. V ročníku 1999 – 2000 Arsenal opäť skončil na druhom mieste. Na víťaza, Manchester United, stratil ale 18 bodov. V Lige majstrov zažil slabú sezónu. V skupine skončil tretí a zaistil si tak len miesto v jarnej časti Pohára UEFA. Tam sa prebojoval do finále, kde na neho čakal Galatasaray. Zápas hraný v Kodani skončil 0 – 0 a dostal sa až do predĺženia. Galatasaray potom, čo Davor Šuker a Patrick Vieira nepremenili za Arsenal penalty, vyhral. O rok neskôr, v sezóne 2000 – 01, skončil Arsenal znovu na druhom mieste. Teraz bol rozdiel medzi United a druhým Arsenalom desať bodov. Do februára to však vyzeralo na tesný súboj. Vtedy však Arsenal prehral na Old Trafford 6 – 1 a klub dal prednosť pohárom a Európe. V semifinále FA Cupu sa stretol so Spurs. Vo finále na neho na Millennium Stadium v Cardiffe čakal Liverpool. Po väčšinu zápasu bol Arsenal lepší. Do vedenia sa dostal vďaka Ljungbergovi Arsenal. Na konci zápasu sa však podarilo Michaelovi Owenovi dvakrát skórovať a Liverpool vyhral 2 – 1. V Lige majstrov sa Arsenal prebojoval do štvrťfinále, ale tam podľahol Valencii kvôli pravidlu gólov u súpera. Wenger bol v roku 2001 nútený prestavať svoj tím, ktorý v roku 1998 vyhral Double. Anelka, Overmars a Petit odišli za vysoké prestupové čiastky do španielskych klubov. V obrannej rade zase hráči zostarli. Bould a Winterburn už klub opustili. Adams s Dixnom vydržali pred koncom kariéry ešte jednu sezónu. Na ich miesta Wenger priviedol Sola Campbella a Laurena. Z mládežníckeho tímu sa do Áčka prebojoval Ashley Cole. Do zálohy Wenger priviedol Roberta Piresa. Do útoku prišiel jeho krajan Sylvain Wiltord, zatiaľ čo Thierry Henry sa adaptoval na anglický futbal a stal sa z neho jeden z najlepších útočníkov v Premier league. Útok bol silnou stránkou Arsenalu. V sezóne 2001 – 02 sa Arsenalu podarilo vyrovnať rekord, keď získal svoje tretie Double. Gunners sa podarilo dať gól v každom zápase v Premier league a ani v jednom zápase na pôde súpera neprehrať. Vo februári bol rozdiel medzi prvými štyrmi klubmi 4 body a vyzeralo to na veľmi tesný ligový súboj. Arsenal však dokázal v tabuľke súperom odskočiť. Podarilo sa mu vyhrať 13 zápasov v rade a nakoniec získať titul o sedem bodov pred druhým Liverpoolom. Titul získal už v predposlednom zápase, v ktorom na Old Trafford vyhral vďaka gólu Wiltorda 1 – 0. Cez predchádzajúci víkend porazil vo finále FA Cupu gólmi Raya Parloura a Freddieho Ljungberga Chelsea 2 – 0. V ročníku 2002 – 03 sa z Arsenalu stal prvý klub (po viac ako dvadsiatich rokoch), ktorému sa podarilo obhájiť FA Cup. Vo finále porazil Southampton 1 – 0. Radosť zo zisku FA Cupu bola pokazená skutočnosťou, že im tesne unikla obhajoba majstrovského titulu. V priebehu sezóny mal Arsenal na víťaza, Manchester United, v jednej chvíli náskok ôsmich bodov. Ku koncu sezóny však ich forma postupne upadala. Zápas proti Boltonu skončil remízou 2 – 2. O týždeň neskôr prehral doma s Leedsom 3 – 2, čím získal United titul. Obdobie "The invincibles" a finále Ligy majstrov (2003 – 2006) Zápas číslo 43 bez prehry proti Blackburnu Rovers. Arsenal vyhral 3 – 0. Prehra s Leedsom bola po viac ako jeden rok poslednou prehrou Arsenalu v lige. Sezóna 2003 – 04 bola pre Arsenal rekordná. Získal titul bez jednej jedinej porážky (26 výhier, 12 remíz a 0 prehier) s náskokom jedenástich bodov na druhú Chelsea. Stal sa tak druhým klubom, ktorému sa toto podarilo. Prvýkrát dokončil ligu bez prehry Preston North End ešte v ročníku 1888 – 89. Súperi Arsenalu o titul sa mu pomstili v iných súťažiach. V štvrťfinále Ligy majstrov a FA Cupe Arsenal podľahol Chelsea, respektíve Manchesteru United. Po týchto prehrách klub čelil potencionálnemu kolapsu celej sezóny. Titul Arsenal vyhral remízou 2 – 2 na Tottenhame, čím napodobnil svoj úspech z roku 1971. V nasledujúcom ročníku, 2004 – 05, sa Arsenalu titul obhájiť nepodarilo. Na víťaza Chelsea stratil 12 bodov. Arsenalu sa však podarilo predĺžiť šnúru neporaziteľnosti na 49 ligových zápasov, čo je anglický rekord. K vyrovnaniu rekordu došlo pri dramatickej výhre nad Middlesbrough 5 – 3. Pred porážkou 2 – 0 na Old Trafford s Manchesterom United ešte Arsenal porazil v auguste 2004 Blackburn Rovers 3 – 0. Neúspech na Old Trafford ovplyvnil formu tímu po zostatok sezóny. Z boja o titul sa časom stala jednostranná záležitosť. V Lige majstrov sa Arsenalu opäť sláva vyhla. V osemfinále bol vyradený Bayernom Mníchov v celkovom skóre 3 – 2. Sezónu ale nedokončil s prázdnymi rukami. Podarilo sa mu triumfovať v FA Cupe, čím Arsenal získal tri FA Cupy za štyri roky. V priebehu zápasu, ktorý skončil remízou 0 – 0, bol lepším tímom Manchester United. Po predĺžení nasledovali penalty, v ktorý Arsenal vyhral 5 – 4. Hráči Arsenalu oslavujú zisk titulu v Premier League. (2004) V lete 2005 klub oslabil odchod kapitána Patricka Vieiry do Juventusu. Sezóna 2005 – 06 bola pre Arsenal v domácich súťažiach sklamaním, keď nebojoval ani o jednu domácu trofej. Zlá forma i napriek víťazstvám (5 – 0 nad Aston Villou a 7 – 0 nad Middlesbrough) znamenala, že po väčšinu času sa Arsenal nachádzal na piatom alebo horšom mieste a už to vyzeralo na prvú neúčasť v Lige majstrov od roku 1997. Arsenal vyhral posledné tri zápasy. Zápas s Wiganom Athletic vyhral 4 – 2. Bolo to poslední zápas v sezóne a poslední zápas hraný na Highbury. Tottenham Hotspur, ktorý bol pred posledným kolom pred Arsenalem, prehral s West Hamom a to znamenalo, že sa Arsenal dostal na konečné štvrté miesto, čím si zaistil účasť v ďalšom ročníku Ligy majstrov. Na rozdiel od svojej domácej formy bol Arsenal v Lige majstrov omnoho silnejším súperom. Prvýkrát v histórii sa prebojoval do finále a stal sa z neho prvý londýnský klub, ktorému sa to podarilo. Skupinu Arsenal vyhral a nechal tak za sebou Ajax, FC Thun a pražskú Spartu. V osemifinále vyradil Real Madrid. V ďalších kolách premohol Juventus a Villarreal. Vytvoril tak nový rekord v Lige majstrov, keď nedostal gól v desiatych zápasoch. Vo finále na Stade de France sa Arsenal stretol s Barcelonou. Počas prvého polčasu bol za faul na hranici pokutové územia vylúčený brankár Arsenalu, Jens Lehmann, a zostatok zápasu tak Gunners dohrávali s desiatimi hráčmi. Aj napriek tomu sa ujali vedenia. V 37. minúte skóroval z primeho kopu hlavou Sol Campbell. Arsenal sa zúfalo snažil svoj náskok udržať, ale dva góly na konci zápasu od Samuela Eto a a Juliana Bellettiho znamenali výhru Barcelony 2 – 1. Obdobie presunu na Emirates Stadium a súčasnosť (od 2006) Pohľad na Emirates Stadium. Arsenal bol počas 90-tych rokov a prvého desaťročia 21. storočia veľmi úspešným klubom, ale kapacita Highbury bola len 38 500 divákov. Prakticky každý zápas bol vypredaný a vedenie nebolo schopné zvýšiť príjem. Rozšírenie Highbury taktiež nebolo možné, a tak klub v roku 1999 odhalil plány na presun na Ashburton Grove. Na novo zakúpenom pozemku boli najskôr zbúrané budovy a potom, v decembri 2002, bola začatá výstavba nového štadiónu. Emirates Stadium bol otvorený v júni 2006 a sezónu 2006 – 07 tak klub už odohral na novom štadióne. Aklimatizácia na nový štadión Arsenalu nejakú dobu trvala. V novembri 2006 dokonca tréner Arsène Wenger pripustil, že je nepravdepodobné, že jeho tím bude aj naďalej v boji o titul. Prenasledovaný zlou formou u súperov skončil na štvrtom mieste. Tým, ktorý prehral vo finále Ligového poháru s Chelsea 2 – 1, bol zložený hlavne z mladých hráčov. V ostávajúcich súťažiach už Arsenal taký úspešný nebol. Z FA Cupu aj z Ligy majstrov vypadol. Sezóna 2006 – 07 bola prechodným obdobím. Arsenal predal veľa kľúčových hráčov. Klub opustili Ashley Cole, Sol Campbell, Lauren, Fredrik Ljungberg a hlavne najlepší strelec Arsenalu a kapitán, Thierry Henry. Arsenal tak vstupoval do sezóny 2007 – 08 len so štyrmi hráčmi, ktorí boli súčasťou tímu, ktorý v ročníku 2003 – 04 vyhral titul. Arsenal začal sezónu veľmi dobre. Prvú porážku utrpel až na začiatku decembra. Ďalej sa mu podarilo stanoviť nový klubový rekord, keď neprehral v 28 zápasoch vo všetkých súťažiach v rade. V novom roku Arsenal pokračoval na víťaznej vlne. Emmanuel Adebayor sa medzitým dostal do streleckej formy. Eduardo, hráč, ktorý sa pre klub začal stávať nenahraditeľným, však utrpel zranenie v zápase proti Birminghamu City. Mužstvo táto nepríjemná situácia zasiahla. Na jar Arsenal klesal tabuľkou dole a sezónu dokončil na treťom mieste. Z Ligy majstrov bol v štvrťfinále vyradený Liverpoolem a z FA Cupu po prehre s Manchesterom United. V Ligovom pohári bol klub úspešnejší. Tretíkrát v rade sa prebojoval do semifinále, kde prehral celkovým skóre 6 – 2 s Tottenhamom Hotspur. Išlo o prvú prehru v North London derby po takmer 9 rokoch. Ročník 2008 – 09 začal pre Arsenal dobre. V druhej polovici septembra sa ocitol na najvyššom mieste v tabuľke. Potom však akoby tím stratil prvotný impulz a v novembri trikrát prehral. Napriek výhram nad Manchesterom United a Chelsea nebol na začiatku Vianoc medzi štyrmi najlepšími. Po Novom roku strácanie bodov naďalej pokračovalo. Nakoniec v polovici marca predstihol Aston Villu a dostal sa na štvrté miesto. V FA Cupe sa klub dostal do semifinále, kde prehral s Chelsea 2 – 1 v prvom zápase hranom v novom Wembley. V Lige majstrov Arsenal skončil v skupinovej fáze na druhom mieste a v ďalších kolách vyradil AS Rím a Villarreal. Vyradil ho až v semifinále Manchester United v celkovom skóre 4 – 1. Chelsea vs Arsenal vo finále Carling Cupu 2007. Pred začiatkom sezóny 2009 – 10 bol Arsenal mnohými médiami odpisovaný. Do Premier League však vstúpil výborne. Bola vytvorená nová útočná formácia. O obranou fázu hry v zálohe sa staral Alex Song. Obranu vystužila nová posila Thomas Vermaelen. Na konci novembra po prehrách s Chelsea, Manchestrom United a Manchestrom City zmizla nádej na zisk titulu. Ale Chelsea a Manchester United začali strácať body. Arsenal v priebehu decembra prežíval pôsobivú sériu výhier, a tak boli šance na titul nádejné. Z Ligového poháru však boli hráči Arsenalu v decembri vyradený Manchestrom City. Aaron Ramsey však 27. februára utrpel hrôzostrašné zranenie, ktoré sa veľmi podobalo Eduardovmu zraneniu zo zápasu proti Birminghamu City. Vtedy zápas s Birminghamom City skončil remízou 2 – 2 potom, čo Gaël Clichy zavinil v nastavenom čase penaltu. Kapitán William Gallas potom v slzách rozkopal reklamný panel. Preto bola spochybňovaná tímová mentalita. Po 31 odohraných zápasoch sa Arsenal 25. marca nachádzal so 67 bodmi na treťom mieste. Dva body strácal na vedúci Manchester United. Prvý zápas Arsenalu v jarnej časti Ligy majstrov príliš nevyšiel, keď v zápase proti Portu prehral 2 – 1. V odvete hranej 9. marca na Emirates Stadium sa Arsenalu darilo omnoho lepšie. Nicklas Bendtner sa trafil trikrát, Samir Nasri a Emmanuel Eboué jedenkrát a "bolo vymaľované." Arsenal vtedy v celkovom skóre 6 – 2 postúpil do štvrťfinále Ligy majstrov. Je iróniou, že Bendtner v predchádzajúcom zápase proti Burnley zahodil niekoľko vyložených gólových príležitostí. Los štvrťfinále ligy majstrov prisúdil Arsenalu Barcelonu. Prvý zápas na Emirates Stadium skončil zásluhou Thea Walcotta a Cesca Fàbregasa remízou 2 – 2. Odvetný duel už pre Arsenal tak dobre nedopadol. Lionel Messi dal štyri góly ktoré znamenali výhru Barcelony 4 – 1. Celkové skóre bolo 6 – 3. Ligovú sezónu Arsenal dokončil na treťom mieste. Taktiež išlo o piatu sezónu, bez trofeje. Potýčka medzi hráčmi Arsenalu a Bracelony v semifinále Ligy majstrov 2011. Po väčšinu sezóny 2010 – 11 Arsenal podával dobré výkony a spolu s Manchesterom United bojoval o ligový titul. V rovnakom období došlo ešte k ďalším významným udalostiam. Prvá z nich bola výhra doma v Lige majstrov nad Barcelonou 2 – 1. Druhou bola remíza 4 – 4 s Newcastelom. Arsenal sa prebojoval do finále Ligového poháru a mal tak príležitosť ukončiť dlhoročné čakanie na trofej. Vo finále proti Birminghamu City ale prehral 2 – 1, čím sa jeho čakanie na zisk trofeje predĺžilo. Po tejto hanbe na klub čakal odvetný zápas proti Barcelone. Zápas Arsenal prehral 3 – 1 a vypadol tak zo súťaže s budúcim šampiónom. V FA Cupe prehral s Manchesterom United. Šanca Gunners na zisk titulu bola ukončená prehrou s Boltonom v apríli 2011, a po sérii ďalších nevydarených zápasov. Arsenal dokončil sezónu na štvrtom mieste, čo vzhľadom na to, že zisk titulu bol jeho hlavným cieľom, bol neúspech. Sezóna 2011 – 12 bola pre Arsenal začatá 13. augusta zápasom proti Newcastlu United. Klub však opustili kľúčový hráči ako Fabregas a Nasri. Zápas skončil nerozhodným výsledkom 0 – 0 a ani jeden zo zmienených hráčov nefiguroval v súpiske. Tým to ale nepoložilo a v prvom zápase predkola Ligy majstrov pokoril Udinese 1 – 0. Podarilo sa mu kvalifikovať do skupinovej fáze Ligy majstrov. Išlo už o štrnástu účasť v rade. S niekoľkými zranenými a suspendovanými hráčmi to už s Arsenalom vyzeralo pochmúrne. Zlé obdobie je symbolizované prehrou 8 – 2 na Old Trafford proti Manchesteru United. Klub bol po tejto prehre odpísaný z boja o titul. Niektorí fanúškovia dokonca požadovali vyhadzov Arsèna Wengera. Po zahanbujúcej prehre na Old Trafford Arsenal priviedol do svojich radov niekoľko nových hráčov. Prišiel Per Mertesacker, Mikel Arteta, André Santos a Josi Benajun. Výsledky sa začali zlepšovať. V lige Arsenal vyhral nad Swansea City a v Lige majstrov vonku remizoval s Borussiou Dortmund. Nasledovali výhry nad Shrewsbury Town v Ligovom pohári, Boltonom Wanderers v lige a Olympiakosom Pireus v Lige majstrov. Lepšie výsledky zlepšili morálku tímu a klub začal stúpať tabuľkou. Návrat Thierryho Henryho (vpravo) do Arsenalu proti Leedsu United. Navzdory prehre v North London Derby klub pokračoval v získavaný bodov a 23. novembra 2011 bol na siedmom mieste v ligovej tabuľke. O týždeň neskôr Arsenal nadviazal na svoju dobrú formu, keď vyhral na Stamford Bridge 5 – 3. Dne 9. januára 2012 prišiel do klubu na hosťovanie z New Yorku Red Bulls najlepší strelec v histórii Arsenalu, Thierry Henry. Henry hneď vo svojom prvom zápase proti Leedsu United v FA Cupe dal víťazný gól. Radosť z toho, že je Henry späť, netrvala dlho. Potom, čo dal víťazný gól na 2 – 1 proti Sunderlandu v lige nasledovala porážka 4 – 0 v Lige majstrov od AC Milána. Klub bol tiež vyradený z FA Cupu. V piatom kole totiž podľahol Sunderlandu 2 – 0. Navzdory týmto neúspechom sa Arsenalu podarilo sezónu dokončiť dobre. Odvetný zápas proti AC Milánu vyhral 3 – 0, čím ho takmer vyradil. Druhé North London Derby hrané na Emirates Stadium vyhral 5 – 2 a v ligovej tabuľke sa umiestnil na konečnom treťom mieste. Na počiatku ligového ročníku 2012 – 13 sa objavili špekulácie o možnom odchode Robina van Persieho. Dňa 4. júna 2012 prehlásil, že svoj kontrakt s klubom nepredĺži. Pri tejto situácii Wenger priviedol Oliviera Girouda a Lukasa Podolského. Keď bol dokončený prestup van Persieho do Manchesteru United, Wenger priviedol do klubu záložníka Santiho Cazorlu. Arsenal začal sezónu sľubne. Ale potom prišiel herní výpadok, ktorý znamenal celkové štvrté miesto v lige. V Lige majstrov klub vypadol v osemfinále s Bayernom Mníchov vďaka pravidlu o góloch strelených na ihrisku súpera v celkovom pomere 3 – 3. V FA Cupe sa mu nedarilo o nič lepšie. Vypadol v piatom kole po domácej prehre s Blackburnom Rovers. V lete 2013 bolo mnoho fanúšikov Arsenalu nervóznych pretože klub hráči skôr opúštali, ako prichádzali. Odišiel Andrei Arshavin, Denilson a Sebastian Squallaci. Klub napriek odchodom hráčov sľuboval podpísanie nových ale prišiel len Yaya Sanogo a navrátilec Mathieu Flamini. Napriek tomu sa klub údajne pokúšal získať Luisa Suáreza z Liverpoolu. Ďalším hráčom v hľadáčiku bol Gonzalo Higuaín z Realu Madrid. Ale ani jeden z vyššie menovaných sa Arsenalu neupísal. Aby toho nebolo málo Gervinho odišiel za 8,5 milióna libier do AS Rím a Vito Mannone za 2,5 milióna libier do Sunderlandu. V úplnom závere sa však Arsenalu podaril kúpiť Mesuta Özila z Realu Madrid za 42,5 milióna libier čo je dodnes rekord klubu. Hráči Arsenalu oslavujú v uliciach Londýna zisk FA Cupu 2014. Klub vstúpil do Emirates Cupu remízou 2 – 2 proti Neapolu a následnou prehrou 2 – 1 proti Galatasarayu. V pohári sa umiestnil na treťom mieste. Začiatok sezóny mal ako vystrihnutý z hororu keď v prvom kole doma prehral s Aston Villou 3 – 1. Po tomto zápase akoby Arsenal vstal z mŕtvych a začal vyhrávať. Dokonca na prvom mieste v tabuľke strávil najviac dní ale ani to mu nepomohlo a skončil štvrtý. Chuť si mohol napraviť v FA Cupe kde sa dostal až do finále. V semifinálne najprv po urputnom boji porazil Wigan Athletic. Vo finále na neho čakal Hull City. Začiatok zápasu však Arsenal zaspal, a ani sa nenazdal a Hull viedol 2 – 0. Do polčasu sa ešte podarilo streliť gól vďaka parádnemu priamemu kopu Santiho Cazorlu na 2 – 1. V druhom polčase bol lepším tímom Arsenal a zaslúžene vyrovnal gólom Pera Mertesackera na 2 – 2. Zápas sa dostal do predĺženia kde Aaron Ramsey upravil na konečných 3 – 2 pre Gunners. Arsenal sa tak po 9 rokoch čakania dočkal trofeje. V lete 2014 z klubu odišiel Lukasz Fabianski do Swansea City, Bacary Sagna do Manchestru City, Thomas Vermaelen do Barcelony, Johan Djourou do Hamburger SV, Nicklas Bendtner a Chu-Young Park sa stali voľnými hráčmi. Hosťovanie ukončil Kim Källström a Emiliano Viviano. Opačným smerom putovali Mathieu Debuchy z Newcastle United za 12 miliónov libier, David Ospina z Nice za 3 miliónov libier a mladý Calum Chambers z Southamptonu za 11 miliónov libier. Po majstrovstvách sveta 2014 Arsenal zaujal výbornými výkonmi Alexis Sánchez. Po rokovaniach sa Alexis nakoniec stal hráčom Arsenalu za 35 miliónov libier keď prestúpil z Barcelony. Dňa 12. augusta 2014 na Arsenal čakal zápas Community Shield proti Manchestru City. Arsenal vyhral 3 – 0 a získal už druhú trofej v tomto roku. V posledný deň prestupového obdobia Arsenal podpísal Dannyho Welbecka z Manchestru United za 16 miliónov libier.


Sead Kolašinac

Context: Úspechy  Arsenal FA Cup: 2019/20 FA Community Shield: 2017, 2022


João Goulart

Context: Mladosť Pochádzal zo zámožnej statkárskej rodiny zo štátu Rio Grande do Sul. Bol nádejný futbalista, hrával za Sport Club Internacional, kým pohlavná choroba neobmedzila pohyblivosť jeho pravej nohy. Vyštudoval právo, ale dal prednosť práci na rodinnej farme.


Andrew Raycroft

Context: Súkromný život a trénerská kariéra Má ženu a tri deti. Práve rodina bola dôvodom jeho skorého ukončenia kariéry, keď každú sezónu pôsobil v inom tíme (v inej krajine). Do roku 2020 pôsobil na univerzite v Connecticute ako tréner brankárov (venoval sa napríklad aj slovenskému brankárovi Adamovi Húskovi).


Zbyněk Pospěch

Context: Kariéra S futbalom začal už ako 6-ročný chlapec v meste jeho rodiska - v Opave. Ako 17-ročný zažil ligový debut. V hral za kluby 1. FC Slovácko, Slovan Liberec a aj nórsky klub Odd Grenland. Od januára 2009 bdue hrať za český klub 1. FC Brno.


František Laurinec

Context: Hráčska kariéra Počas hráčskej kariéry nedosiahol žiadne významnejšie úspechy; hrával za Iskru Partizánske.


Rob Thomas (spisovateľ)

Context: Záľuby Počas strednej školy bol v basketbalovom tíme i v rockových kapelách Public Bulletin , Hey Zeus , a Black Irish , kde hral na basovú a rytmickú gitaru.


Francesco Totti

Context: Kariéra Hrá na pozícii útočného stredopoliara, alebo útočníka. Je považovaný za symbol Ríma, pretože počas svojej profesionálnej kariéry hral iba za tento klub, hoci mal možnosti prestúpiť do lepších a bohatších klubov. Je hráčom, ktorý odohral najviac stretnutí v drese AS Rím v histórii, tiež je historicky najlepším strelcom tohto klubu. V sezóne 2006/07 získal Zlatú kopačku pre najlepšieho európskeho strelca. Dňa 20. marca 2011 v zápase ACF Fiorentina – AS Rím strelil dva góly, čím ako šiesty hráč v histórii prekonal hranicu 200 strelených gólov v talianskej lige.


Kaspars Daugaviņš

Context: Reprezentácia Zúčastnil sa MS v rokoch 2006, 2007, 2008, 2010 a 2012.


Sergi Roberto

Context: Reprezentačná kariéra Zúčastnil sa MS hráčov do 17 rokov v roku 2009 v Nigérii a MS hráčov do 20 rokov v roku 2011 v Kolumbii.


Viktor Pavlovič Kosťučenok

Context: Reprezentácia Zúčastnil sa na MS 2006, 2007, 2008 a 2009. Štatistika na MS Rok Počet zápasov Góly Asistencie Body Trestné minúty +/- Strely Umiestnenie 2006 7 1 1 2 0 -2 12 6.


Shaun Wright-Phillips

Context: Futbalové začiatky Začínal v Nottingham Forrest, ktorý ho požičal na hosťovanie Manchesteru City, na ktorý bol v pätnástich rokoch ale „moc malý“, odtiaľ ho poslali zase na hosťovanie do Maine Road, kde sa vypracoval na hráča hodného štartu v Premier League. Jeho manévre a guráž z neho urobili jedného z najlepších hráčov, ktorí vzišli z anglickej mládežníckej akadémie. Prvý gól za reprezentáciu vsietil 18. augusta 2004 do siete Ukrajiny, kde bol ako náhradník. Prvý celý zápas odohral 9. februára 2005 proti Holandsku.


Bastian Schweinsteiger

Context: Kariéra  Klubová V decembri 2008 predĺžil zmluvu s Bayernom Mníchov do 30. júna 2012. Jeho predchádzajúca zmluva znela do konca sezóny 2008/2009. Reprezentačná Bol v nominácií pre Euro 2004, kde striedal proti Holandsku, Lotyšsku a proti Česku nastúpil v základnej zostave. Na MS 2006 zaznamenal dva góly v zápase o 3. miesto proti Portugalsku. V zápase Eura 2008 proti Chorvátsku bol vylúčený, začo nesmel hrať v nasledujúcom zápase proti Rakúsku.


Andrej Olegovič Kosticyn

Context: Reprezentácia Zúčastnil sa majstrovstiev sveta 2005, 2006 a 2008. Štatistika na MS Rok Počet zápasov Góly Asistencie Body Trestné minúty +/- Strely Umiestnenie 2006 6 1 4 5 6 1 21 6.


Robbie Keane

Context: Reprezentačná kariéra V reprezentácii debutoval v roku 1998. Reprezentačnú kariéru ukončil v auguste 2016 v stretnutí s Ománom, pričom reprezentačnú derniéru okorenil strelením svojho 68 gólu za reprezentáciu.


Jaroslav Rostislavovič Čupris

Context: Reprezentácia Zúčastnil sa MS 2003, MS 2006 a MS 2008 Štatistika na MS Rok Počet zápasov Góly Asistencie Body Trestné minúty +/- Strely Umiestnenie 2006 7 1 1 2 10 -1 9 6.


Jakub Diviš

Context: Reprezentačná kariéra V roku 2004 odohral priateľský zápas za reprezentáciu do 19 rokov proti Cypru a do roku 2008 bol tiež v širšej nominácii reprezentácie do 21 rokov, za ktorú zohral 3 prípravné zápasy. Svoje posledné stretnutie za túto vekovú kategóriu absolvoval v priateľskom stretnutí s Anglickom na jeseň 2008.


William Alves de Oliveira

Context: Klubová kariéra Svoju futbalovú kariéru začal v Friburguense. V roku 2010 prestúpil do Botafoga, kde najprv nastupoval za mládež a neskôr za prvé mužstvo. V zimnom prestupovom období sezóny 2012/13 zamieril na svoje prvé zahraničné angažmán do slovenského FK AS Trenčín, kde rok hosťoval. V januári 2014 sa dohodol na trojročnom kontrakte s MŠK Žilina.


Francesc Fàbregas

Context: V medzinárodnom rozsahu sa začala jeho kariéra keď reprezentoval v Španielskom národnom futbalovom mužstve do 17 rokov na Majstrovstvách sveta vo futbale hráčov do 17 rokov 2003 vo Fínsku. V roku 2006 prestúpil do seniorského mužstva. Za španielske národné futbalové mužstvo hral na Majstrovstvách sveta vo futbale 2006, Majstrovstvách Európy vo futbale 2008, Majstrovstvách sveta vo futbale 2010 a Majstrovstvách Európy vo futbale 2012. Pomohol Španielsku dosiahnuť víťazstvo v posledných troch menovaných šampionátoch.


Igor Novák

Context: Reprezentačná kariéra V národnom mužstve odohral 6 zápasov a dal 1 gól, 5 krát nastúpil za tím olympionikov a raz za juniorov.


Martin Kuľha

Context: Kariéra Celú svoju doterajšiu kariéru pôsobil na Slovensku. Hrávať začal v rodnom Poprade. Za A-tím začal hrať v sezóne 1995/1996. Počas tejto sezóny hrával na striedavý štart v Žiline v tej nasledujúcej v Púchove, inak až do sezóny 2000/2001 pôsobil v Poprade. V spomínanej sezóne prestúpil do Slovana Bratislava kde pôsobil do sezóny 2009/2010. V drese Slovana sa stal dvakrát najlepším strelcom extraligy.


Juraj Piroska

Context: Kariéra Je odchovancom Slovana Bratislava, v ktorom pôsobil až do 17. rokov. Potom dostal spolu s Marekom Hamšíkom ponuku do Brescie , no rozhodol sa pôsobiť v nemeckom SC Freiburg. Po ročnom pôsobení v doraste nemeckého Freiburgu prestúpil do Trenčína, kde sa priveľmi nepresadil. Po ročnom zranení chrbtice nasledoval prestup do Artmedie Petržalka, kde sa uchytil. V zimnom prestupovom období sezóny 2008/09 bol na skúške v klube 1. FC Kolín, ale neprestúpil doň. Nakoniec, vo februári 2009, na poslednú možnú chvíľu prestúpil do Sparty Praha. Zmluvu podpísal na štyri roky, nakoniec v roku 2011 odišiel na Tehelné Pole.


Jevgenij Viačeslavovič Kurilin

Context: Klubový hokej Od sezóny 2006/07 odohral dva kompletné roky v mužstve Dinamo Minsk, v priebehu tretieho prestúpil do tímu Junosť Minsk.


Andrej Rendla

Context: Kariéra Ligový debut zaznamenal v drese Dukly Banská Bystrica, kde nastúpil 14. októbra 2006 proti AS Trenčín. V FC Twente 25. novembra 2007, keď sa na ihrisko dostal v 68. minúte v zápase proti Sparte Rotterdam za stavu 1-0.


Zdenko Filípek

Context: Klubová kariéra Svoju futbalovú kariéru začal v FK Senica, kde prešiel mládežníckymi kategóriami. V januári 2014 sa prepracoval do senického A-mužstva. V najvyššej slovenskej súťaži debutoval v ligovom zápase 8. marca 2014 proti FK Dukla Banská Bystrica (prehra Senice 1:3). Na hraciu plochu sa dostal v 79. minúte, kde vystriedal Vitora Gavu. V zimnom prestupovom období ročníku 2014/15 zamieril na hosťovanie do klubu TJ OFC Gabčíkovo. V klube strávil pol roka. V lete 2015 odišiel na ročné hosťovanie do klubu FC Rohožník kde odohral v lige 27 zápasov a strelil 3 góly. V lete 2016 prestúpil do klubu FC Rohožník kde pôsobí aj dodnes. Od 1.7.2019 hráčom klubu SC Forstinger Traismauer ( Giebitsliga Nordwest/Waldviertel ).


Per Mertesacker

Context: Reprezentácia Svoju premiéru v reprezentácii zaznamenal 9. októbra 2004 proti Iránu. Za reprezentáciu odohral doteraz 81 stretnutí a strelil 1 gól.


Richard Lásik

Context: Klubová kariéra Svoju futbalovú kariéru začal v Slovane Bratislava, odkiaľ ešte ako dorastenec zamieril najprv do Akadémie Jozefa Vengloša a v roku 2007 odišiel vo svojich 15 rokoch do talianskeho klubu Brescia Calcio. Brescia Calcio Pred sezónou 2011/12 sa prepracoval do prvého tímu Brescie. V októbri 2013 predĺžil o dva roky s Bresciou zmluvu (pôvodne do júna 2015, novo do júna 2017). Za klub počas svojho pôsobenia odohral celkovo 43 zápasov, v ktorých strelil jeden gól. MFK Ružomberok (hosťovanie) 25. januára 2012 šiel hosťovať do konca sezóny do MFK Ružomberok, kde debutoval 9. marca v zápase proti Spartaku Trnava (remíza 0:0). Počas svojho pôsobenia nastúpil k 11 stretnutiam a strelil jeden gól v zápase proti domácemu klubu FC ViOn Zlaté Moravce (výhra Ružomberka 5:3). Potom sa vrátil späť do Brescie. ŠK Slovan Bratislava V júni 2014 dostal od Brescie povolenie pripravovať sa s tímom slovenského majstra zo sezóny 2013/14 ŠK Slovan Bratislava, schyľovalo sa k prestupu do tohto mužstva. Následne do mužstva prestúpil. 5. júla 2014 bol pri výhre 1:0 nad MFK Košice v slovenského Superpohári.


Štefan Nadzam

Context: Klubová kariéra S futbalom začal ako žiak v Budkovciach. Nasledovalo pôsobenie v dorasteneckom družstve klubu Strojár SPŠ Zvolen, kde dostal neskôr príležitosť aj v A mužstve. Povinnú vojenskú službu absolvoval v klube Dukla Šumperk odkiaľ prestúpil do Třinca. Na Morave vydržal 7 rokov. Po návrate domov hral za Michalovce, kde po štyroch rokoch ukončil aktívnu hráčsku činnosť.


Andreas Birnbacher

Context: Olympijské hry Doposiaľ bol účastníkom iba jedných ZOH a jeho najlepšie umiestnenie pochádza zo štafety mužov, keď sa umiestnil na 5. mieste. Sezóna D Miesto SP PU MS IN TE 2010 ZOH Vancouver 23. 13. 15. 12. 5.


Dmitrij Vladimirovič Malyško

Context: Juniorské majstrovstvá sveta Jeho najlepším umiestnením je 8. miesto z pretekov štafiet, ktoré dosiahol v roku 2005 v Kontiolahti. Sezóna D Miesto SP PU MS IN TE 2009 JMS Kontiolahti 10. 29. - 8. -


Adam Ondra

Context: Preteky na umelých stenách Už v r. 2008 získal hlavnú cenu Arco Rock Legends - a potom ešte viackrát. Má množstvo medailí z majstrovstiev sveta alebo Európy či Svetového pohára. V rokoch 2014 a 2016 vyhral Majstrovstvá sveta v lezení na obťažnosť. Z r. 2014 má aj zlato a z 2016 striebro v bouldroch, t. j. krátkych cestách bez lana. V r. 2019 získal na Majstrovstvách sveta v Hachioji svoj tretí titul majstra sveta v lezení na obtiažnosť. Kvôli Olympiáde 2020, resp. 2021 sa okrem svojich dvoch parádnych disciplín cvičil aj v lezení na rýchlosť. Napokon žiaľ na medailu nedočiahol, skončil šiesty.


Zali Steggallová

Context: Víťazstvá vo Svetovom pohári Dátum Miesto Disciplína 23. november 1997 Park City Slalom


Alexis Bœuf

Context: Svetový pohár Najlepšie umiestnenie v rámci celkového hodnotenia svetového pohára dosiahol v sezóne 2012/12, keď sa v konečnom poradí umiestnil na 17. mieste. Doposiaľ sa dokázal 4x prebojovať na stupeň víťazov, z toho 1x skončil prvý, 1x druhý a 2x tretí. Zatiaľ jediné víťazstvo si vybojoval v stíhacích pretekoch v americkom stredisku Presque Isle v sezóne 2010/11. Sezóna Miesto 2012/13 17. 2011/12 23. 2010/11 18. 2009/10 53. 2008/09 82. 2007/08 76.


Andreas Birnbacher

Context: Svetový pohár Najlepšie umiestnenie v rámci celkového hodnotenia svetového pohára dosiahol v sezóne 2011/12 keď sa v konečnom poradí umiestnil na 3. mieste. Doposiaľ sa dokázal 13x prebojovať na stupeň víťazov, z toho 6x sa tešil z víťazstva. Sezóna Miesto 2012/13 5. 2011/12 3. 2010/11 14. 2009/10 15. 2008/09 27. 2007/08 10. 2006/07 13. 2005/06 17. 2004/05 30. 2003/04 29. 2002/03 46. 2001/02 54. Víťazstvá v SP Individuálne víťazstvá v SP: Aktuálne k dátumu: 28. marec 2013 Rok Číslo SP Mesto Krajina Preteky Čas 2012 6 Antholz-Anterselva Taliansko preteky s hromadným štartom na 15km 38:45,7 2012 4 Oberhof Nemecko preteky s hromadným štartom na 15km 38:34,6 2012 3 Pokljuka Slovinsko preteky s hromadným štartom na 15km 35:39,4 2012 2 Hochfilzen Rakúsko šprint na 10km 25:31,1 2011 9 Oslo-Holmenkollen Nórsko šprint na 10km 26:14,6 2011 3 Hochfilzen Rakúsko stíhacie preteky na 12,5 km 34:40,3


Gina Stechertová

Context: Víťazstvá vo Svetovom pohári Dátum Miesto Disciplína 21. február 2009 Tarvisio Zjazd


Benjamin Weger

Context: Olympijské hry Zúčastnil sa ZOH a jeho najlepšie umiestnenie pochádza zo štafety mužov, keď sa umiestnil na 9. mieste. Sezóna D Miesto SP PU MS IN TE 2010 ZOH Vancouver 69. - - 55. 9.


Benjamin Weger

Context: Juniorské majstrovstvá sveta Má jednu striebornú medailu z JMS v biatlone, ktorú získal v šprinte v kanadskom stredisku Canmore v roku 2009. Sezóna D Miesto SP PU MS IN TE 2009 JMS Canmore 2. 9. - 35. - 2008 MS Rupholding 4. 5. - 7. 11. 2007 MS Martell-Val Martello 13. 11. - 15. -


Erik Lesser

Context: Svetový pohár Najlepšie umiestnenie v rámci celkového hodnotenia svetového pohára dosiahol v sezóne 2012/13, keď sa v konečnom poradí umiestnil na 16. mieste. Vo svojej kariére sa zatiaľ umiestnil dvakrát na treťom mieste. Sezóna Miesto 2012/13 16. 2011/12 65. 2010/11 91. Umiestnenia na stupni víťazov Individuálne umiesntnenia na stupni víťazov v SP: Aktuálne k dátumu: 2. apríl 2013 Sezóna Umiestnenie Číslo SP Mesto Krajina Preteky 2012/13 3. miesto 1 Östersund Švédsko vytrvalostné preteky na 20km 2012/13 3. miesto 7 Oslo-Holmenkollen Nórsko preteky s hromadným štartom na 15km


SD Itxako Estella

Context: Úspechy Španielska najvyššia súťaž: 4 x zlato2009, 2010, 2011 3 x striebro2008 Víťaz Španielskeho pohára: 2 x 15px2010, 2011


Španielske národné futsalové družstvo mužov

Context: Vrcholné podujatia Jeho najväčším úspechom je 2-násobné víťazstvo na majstrovstvách sveta FIFA, ktoré dosiahlo v rokoch 2000 a 2004. Okrem toho získalo z MS aj 3 strieborné a 2 bronzové umiestnenia. Spolu s Brazíliou a Argentínou sa ako jediné európske družstvo zúčastnilo všetkých svetových šampionátov. Z výnimkou prvého donieslo zo všetkých medailu. MS 1996 dokonca organizovalo a skončilo na nich na 2. mieste, keď podľahlo odvekému rivalovi a najúspešnejšiemu futsalovému družstvu svetaBrazílii. Na šampionáte v roku 2000 vyhralo všetky zápasy a vo finále porazilo práve Brazíliu. O 4 roky neskôr si vo finále poradilo s európskym rivalom z Talianska. Na ďalších 2 šampionátoch vždy podľahlo až vo finále, a vždy s tým istým súperomBrazíliou. Majstrovstvá Európy UEFA organizovalo Španielsko hneď dvakrát po sebe v rokoch 1996 a 1999. Prvé vyhralo, na druhom ho vo finále porazilo družstvo Ruska. Rovnako ako na MS aj na ME sa Španieli zúčastnili všetkých turnajov. Po titule z roku 2001 a bronze z roku 2003 prišla séria 4 prvenstiev (20052012), na ktorých prehralo Španielsko iba jediný zápas. Európsky šampionát v Chorvátsku v roku 2012 vyhralo bez straty bodu a potvrdilo status najúspešnejšieho európskeho tímu. Na šampionáte v belgických Antverpách v roku 2014 prehralo v semifinále s až po predĺžení a po 11 rokoch sa nedostalo do finále. V súboji o bronz potom jasne zdolalo . Ďalší titul, v poradí už siedmy, vybojovalo v roku 2016 v Srbsku po finálovej výhre s Ruskom.


Ivica Vastić

Context: Majstrovstvá sveta 1998 Na MS 1998 vo Francúzsku strelil gól Čile v základnej skupine, ktorým vyrovnával v 90. minúte na 1:1.


Xabi Alonso

Context: Reprezentačná kariéra Ako reprezentant Španielska hral na Majstrovstvách Európy 2004, Majstrovstvách sveta 2006 a Majstrovstvách Európy 2008. Debut v rámci reprezentácie odohral v apríli 2003 v zápase proti Ekvádoru, ktorý Španielsko vyhralo 4:0. Na Eure 2008 bol členom víťazného tímu. 27. augusta 2014 skončil s reprezentačnou kariérou.


Majstrovstvá Európy vo futbale 1964

Context: Finále Majstrovstvá Európy vo futbale 1964 Španielsko Španielsko Prvý titul


Martín Montoya

Context: Úspechy  Klubové Barcelona 1x víťaz Primera División 2010/11 1x víťaz Copa del Rey: 2011/12 Reprezentačné Španielsko U21 1x víťaz Majstrovstiev Európy U21: 2011


Sergio Ramos

Context: Medzinárodná kariéra V roku 2004 sa stal kľúčovým hráčom 21-ky, odohral 6 zápasov a nadobudol potrebné skúsenosti a začali sa o neho záujímať aj iné kluby. V Salamance ako 19-ročný debutoval v seniorskej reprezentácii proti Číne(26.3. 2005). Stal sa najmladším hráčom v národnom tíme po 55-ich rokoch. Jeho rekord zlomil až Francesc Fabregas z Arsenalu. Svojím výkonom si zabezpečil miesto v národnom tíme aj v dôležitom kvalifikačnom zápase na MS 2006 proti Srbsku a Čiernej hore. Pretože chýbal jeho tímový kolega z Realu Míchel Salgado nastúpil v základnej 11-ke. 15.mája 2006 sa stal súčasťou tímu, ktorý cestoval na MS a nakoniec nahradil Míchela Salgada na voľbe pravého obrancu. Počas kvalifikácie na Euro 2008 sa stal pravidelným členom základnej 11-ky španielskeho družstva, keď postúpili z prvého miesta v skupine F pred Švédskom. V kvalifikácii skóroval 2-krát, pri víťazstve nad Dánskom 3-1 raz a taktiež raz proti Švédom 3-0 v 11-ich štartoch.


Španielske národné hádzanárske mužstvo

Context: Pozri aj  Španielske národné hádzanárske mužstvo na Majstrovstvách sveta v hádzanej mužov 2009


Daniel Jarque

Context: Úspechy ; Espanyol Copa del Rey 2005/06 - víťaz Pohár UEFA 2006/07 - finalista ; Španielsko do 19 rokov Majstrovstvá Európy hráčov do 19 rokov 2002 - víťaz


Lassana Diarra

Context: Real Madrid V klube nastupoval v domácich súťažiach s číslom 6, v Lige majstrov s číslom 39. Na svojom drese mal napísané "Lass", aby sa neplietol so svojim spoluhráčom menom Mahamadou Diarra. V sezóne 2009-10 dostal číslo 10 po Wesley Sneijderovi, ktorý prestúpil do klubu Inter Miláno. Číslo 6 dostal uzdravený Mahamadou Diarra. Po prvýkrát vsietil gól za Real Madrid v zápase sezóny španielskej La Ligy 20092010 proti Deportivo de La Coruña, v ktorom Real zvíťazil 3-2.


Luis Enrique

Context: Introduction  Luis Enrique , celým menom Luis Enrique Martínez García ( 8. máj 1970, Gijón, Astúria, Španielsko) je bývalý španielsky futbalista. Po začiatku svojej futbalovej kariéry v klube Sporting de Gijón v roku 1989 Enrique prestúpil do dvoch najslávnejších španielskych klubov; Realu Madrid a FC Barcelony. V drese Barcelony získal v roku 1997 Pohár víťazov pohárov a v roku 1998 Európsky superpohár. Reprezentoval Španielsko na Majstrovstvách sveta vo futbale v roku 1994, na Majstrovstvách sveta vo futbale v roku 1998 a Majstrovstvách sveta vo futbale v roku 2002 a tiež na Eure 96. Spolu odohral za Španielsko 62 zápasov, v ktorých strelil 12 gólov. Bol tiež členom víťazného futbalového tímu na Olympijských hrách v roku 1992 v Barcelone. 10. augusta 2004 oznámil koniec profesionálnej kariéry. Od sezóny 2011/2012 je trénerom talianskeho mužstva AS Roma. Po sezóne v Ríme pokračoval ako tréner v Celte Vigo, aby sa 19.5. 2014 stal trénerom katalánskeho veľkoklubu FC Barcelona a napodobnil tak svojho bývalého spoluhráča Pepa Guardiolu z pred 5 sezón.


Paco Alcácer

Context: Reprezentačná kariéra Alcácer bol členom španielskych mládežníckych reprezentácií. S výberom do 19 rokov vyhral Majstrovstvá Európy U19 v rokoch 2011 (vo finále proti Česku - výhra 3:2 po predĺžení - strelil dva góly) aj 2012. V A-mužstve Španielska debutoval 4. septembra 2014 v priateľskom zápase na Stade de France proti Francúzsku (porážka 0:1). Premiérový gól strelil o 4 dni neskôr 8. septembra v kvalifikácii na EURO 2016 proti Macedónsku (výhra 5:1), a bol to rovno víťazný gól. Vo svojom treťom zápase 9. októbra 2014 v tej istej kvalifikácii proti Slovensku ako jediný španielsky strelec prekonal brankára Matúša Kozáčika, na bodový zisk to však nestačilo, favorizovaní Španieli prehrali 1:2.


Lucas Vázquez

Context: Reprezentačná kariéra Vázquez nereprezentoval Španielsko v mládežníckych kategóriách. Jeho prvý štart za A-tím Španielska prišiel 7. júna 2016 v priateľskom zápase s Gruzínskom pri domácej prehre . Za španielsky národný futbalový tím ešte neskóroval ani raz.


Francesc Fàbregas

Context: Fàbregas začal so svojou kariérou ako nováčik v klube FC Barcelona ale v septembri 2003 vo veku 16 rokov podpísal zmluvu s klubom FA Premier League, Arsenalom FC. Po zranení kľúčových stredopoliarov v sezóne 2004/2005 upevnil svoje miesto stredopoliara, rozohrávača a kapitána. Prelomil niekoľko klubových rekordov a stal sa jedným z najlepších mladých futbalistov na tejto pozícii. Nakoniec sa však vrátil do klubu FC Barcelona. Katalánsky klub ho kúpil za počiatočných 35 miliónov libier a ďalších 5 miliónov libier, ktoré boli vyplatené 15. augusta 2011.


Zoznam rekordov a štatistík FC Barcelona

Context: Ocenenia FC Barcelona vyhrala ich prvú trofej v roku 1902 keď vyhrali Copa čo bol predchodca Katalánskeho turnaja. Klub vyhral v Katalánskych turnajoch rekordných 23-krát počas 40 rokov tohto turnaja. Keď začala národná liga v roku 1929, význam regionálnej ligy klesol a skončil v roku 1940. Odvtedy sa Barcelona nepodieľala na regionálnych súťažiach až do vytvorenia Copa Catalunya v roku 1993, pohára, ktorý vyhrala rekordných osemkrát. Barcelona je najúspešnejší španielsky klub, keď dokázal vyhrať celkovo 74 domácich trofejí: 26-krát La Liga, rekordných 30-krát Copa del Rey, rekordných 13-krát Supercopa de España, rekordných 3-krát Copa Eva Duarte a rekordné 2 Copa de la Liga. Klub je taktiež jeden z najúspešnejších klubov v medzinárodných súťažiach, keď dokázal vyhrať celkovo 22 oficiálnych trofejí, 14 UEFA trofejí, vrátane rekordných troch Inter-Cities Fairs Cup, považovaných za predchodcov Európskej ligy UEFA. Vyhrala päť trofejí v Lige Majstrov, rekordných päť Superpohárov UEFA, rekordné štyri Poháre víťazov pohárov UEFA, rekordné tri Poháre veľtržných miest a rekordné tri Majstrovstvá sveta klubov. Regionálne tituly Campionat de Catalunya: Víťazstvo (23) (rekord) : Copa Macaya (1): 1902. Copa Barcelona (1): 1903. Campionat de Catalunya (21): 1904/1905, 1908/1909, 1909/1910, 1912/1913, 1915/1916, 1918/1919, 1919/1920, 1920/1921, 1921/1922, 1923/1924, 1924/1925, 1925/1926, 1926/1927, 1927/1928, 1929/1930, 1930/1931, 1931/1932, 1933/1934, 1935/1936, 1937/1938. Druhé miesto (5): Copa Macaya (1): 1901. Campionat de Catalunya (4): 1907/1908, 1911/1912, 1932/1933, 1936/1937. Liga Catalana: Víťazstvo (1) (rekord) : 1937/1938. Katalánsky pohár: Víťazstvo (8) (rekord) : 1991, 1993, 2000, 2004, 2005, 2007, 2013, 2014. Druhé miesto (9): 1996, 1997, 1998, 2001, 2002, 2006, 2008, 2010, 2011. Národné tituly La Liga: Víťazstvo (26): 1928/1929, 1944/1945, 1947/1948, 1948/1949, 1951/1952, 1952/1953, 1958/1959, 1959/1960, 1973/1974, 1984/1985, 1990/1991, 1991/1992, 1992/1993, 1993/1994, 1997/1998, 1998/1999, 2004/2005, 2005/2006, 2008/2009, 2009/2010, 2010/2011, 2012/2013, 2014/2015, 2015/2016, 2017/2018, 2018/2019. Druhé miesto (25): 1929/1930, 1945/1946, 1953/1954, 1954/1955, 1955/1956, 1961/1962, 1963/1964, 1966/1967, 1967/1968, 1970/1971, 1972/1973, 1975/1976, 1976/1977, 1977/1978, 1981/1982, 1985/1986, 1986/1987, 1988/1989, 1996/1997, 1999/2000, 2003/2004, 2006/2007, 2011/2012, 2013/2014, 2016/2017. Copa del Rey: Víťazstvo (30) (rekord) : 1911/1912: 2:0 vs. R. S. Gimnástica Española 1912/1913: 2:1 vs. Real Sociedad 1919/1920: 2:0 vs. Athletic Bilbao 1921/1922: 5:1 vs. Real Unión 1924/1925: 2:0 vs. Getxo 1925/1926: 3:2 vs. Atlético Madrid 1927/1928: 3:1 vs. Real Sociedad 1941/1942: 4:3 vs. Athletic Bilbao 1950/1951: 3:0 vs. Real Sociedad 1951/1952: 4:2 vs. Valencia 1952/1953: 2:1 vs. Athletic Bilbao 1956/1957: 1:0 vs. Espanyol 1958/1959: 4:1 vs. Granda 1962/1963: 3:1 vs. Real Zaragoza 1967/1968: 1:0 vs. Real Madrid 1970/1971: 4:3 vs. Valencia 1977/1978: 3:1 vs. Las Palmas 1980/1981: 3:1 vs. Sporting Gijón 1982/1983: 2:1 vs. Real Madrid 1987/1988: 1:0 vs. Real Sociedad 1989/1990: 2:0 vs. Real Madrid 1996/1997: 3:2 vs. Real Betis 1997/1998: 1:1 vs. Mallorca (5:4 po penaltách) 2008/2009: 4:1 vs. Athletic Bilbao 2011/2012: 3:0 vs. Athletic Bilbao 2014/2015: 3:1 vs. Athletic Bilbao 2015/2016: 2:0 vs. Sevilla 2016/2017: 3:1 vs. Deportivo Alavés 2017/2018: 5:0 vs. Sevilla Druhé miesto (10): 1918/1919: 2:5 vs. Getxo 1931/1932: 0:1 vs. Athletic Bilbao 1935/1936: 1:2 vs. Real Madrid 1953/1954: 0:3 vs. Valencia 1973/1974: 0:4 vs. Real Madrid 1983/1984: 0:1 vs. Athletic Bilbao 1985/1986: 0:1 vs Real Zaragoza 1995/1996: 0:1 vs. Atlético Madrid 2010/2011: 0:1 vs. Real Madrid 2013/2014: 1:2 vs. Real Madrid 2018/2019: 1:2 vs. Valencia Copa de la Liga: Víťazstvo (2) (rekord) : 1982/1983: 4:3 (2: 2 / 2 :1) vs. Real Madrid 1985/1986: 2:1 (1: 0 / 2 :0) vs. Real Betis Supercopa de España: Víťazstvo (13) (rekord) : 1983: 4:1 ( 3 :1 / 0: 1 ) vs. Athletic Bilbao 1991: 2:1 (0: 1 / 1 :1) vs. Atlético Madrid 1992: 5:2 ( 3 :1 / 1: 2 ) vs. Atlético Madrid 1994: 6:5 (0: 2 / 4 :5) vs. Real Zaragoza 1996: 6:5 ( 5 :2 / 3: 1 ) vs. Atlético Madrid 2005: 4:2 (0: 3 / 1 :2) vs. Real Betis 2006: 4:0 (0: 1 / 3 :0) vs. Espanyol 2009: 5:1 (1: 2 / 3 :0) vs. Athletic Bilbao 2010: 5:3 (3: 1 / 4: 0) vs. Sevilla 2011: 5:4 (2: 2 / 3 :2) vs. Real Madrid 2013: 1:1 (1: 1 / 0 :0) vs. Atlético Madrid 2016: 5:0 (0: 2 / 3 :0) vs. Sevilla 2018: 2:1 vs. Sevilla Druhé miesto (10): 1985: 2:3 (3: 1 / 1 :0) vs. Atlético Madrid 1988: 2:3 (2: 0 / 2 :1) vs. Real Madrid 1990: 1:5 ( 0 :1 / 4: 1 ) vs. Real Madrid 1993: 2:4 (3: 1 / 1 :1) vs. Real Madrid 1997: 3:5 ( 2 :1 / 4: 1 ) vs. Real Madrid 1998: 1:3 (2: 1 / 0 :1) vs. Mallorca 1999: 3:5 (1: 0 / 3 :3) vs. Valencia 2012: 4:4 ( 3 :2 / 2: 1 ) vs. Real Madrid 2015: 1:5 (4: 0 / 1 :1) vs. Athletic Bilbao 2017: 1:5 (1: 3 / 0 :2) vs. Real Madrid Copa Eva Duarte: (predchodca Supercopa de España ) Víťazstvo (3) (rekord) : 1948: 1:0 vs. Sevilla 1952: Získala titul bez play-off zápasov, pretože vyhrala Copa del Rey a La Ligu 1953: Z ískala titul bez play-off zápasov, pretože vyhrala Copa del Rey a La Ligu Druhé miesto (2): 1949: 4:7 vs. Valencia 1951: 0:2 vs. Atlético Madrid Copa de Oro Argentina: (predchodca Copa Eva Duarte ) Víťazstvo (1) (rekord) : Európske tituly Pohár majstrov európskych krajín / Liga Majstrov UEFA: Víťazstvo (5) : 1991/1992: 1:0 vs. Sampdoria 2005/2006: 2:1 vs. Arsenal 2008/2009: 2:0 vs. Manchester United 2010/2011: 3:1 vs. Manchester United 2014/2015: 3:1 vs. Juventus Druhé miesto (3): 1960/1961: 2:3 vs. Benfica 1985/1986: 0:0 vs. Steaua Bukurešť (0-2 na penalty) 1993/1994: 0:4 vs. AC Miláno Pohár víťazov pohárov UEFA: Víťazstvo (4) (rekord) : 1978/1979: 4:3 vs. Fortuna Düsseldorf 1981/1982: 2:1 vs. Standard Liège 1988/1989: 2:0 vs. Sampdoria 1996/1997: 1:0 vs. PSG Druhé miesto (2): 1968/1969: 2:3 vs. Slovan Bratislava 1990/1991: 1:2 vs. Manchester United Inter-Cities Fairs Cup: Víťazstvo (3) (rekord) : 1955-1958: 8:2 (2: 2 / 6 :0) vs. Londýnska XI 1958-1960: 4:1 (0: 0 / 4 :1) vs. Birmingham City 1965-1966: 4:3 ( 0 :1/2: 4 ) vs. Real Zaragoza Druhé miesto (1): 1961-1962: 3:7 (6: 2 / 1 :1) vs. Valencia Superpohár UEFA: Víťazstvo (5) (spoločný rekord) : 1992: 3:2 (1: 1 / 2 :1) vs. Werder Brémy 1997: 3:1 ( 2 :0/1: 1 ) vs. Borussia Dortmund 2009: 1:0 vs. Šachtar Doneck 2011: 2:0 vs. Porto 2015: 5:4 vs. Sevilla Druhé miesto (4): 1979: 1:2 (1: 0 / 1 :1) vs. Nottingham Forest 1982: 1:3 ( 1 :0/3: 0 ) vs. Aston Villa 1989: 1:2 ( 1 :1/1: 0 ) vs. AC Miláno 2006: 0:3 vs. Sevilla Medzinárodné tituly Interkontinentálny pohár/Majstrovstvá klubov FIFA: Váťazstvo (3): 2009: 2:1 vs. Estudiantes 2011: 4:0 vs. Santos 2015: 3:0 vs. River Plate Druhé miesto (2): 1992: 1:2 vs. São Paulo 2006: 0:1 vs. Internacional


Hymna FC Barcelona

Context: Verzie Toto nie je jediná hymna, ktorú klub v priebehu rokov používala. Prvá hymna klubu je z 18. februára 1923, slová k nej zložil Rafael Folch i Capdevila a hudbu Enric Morera. Po prvýkrát sa spievala na štadióne Les Corts zborom Orfeóna Gracienca, ako súčasť vzdania úcty prezidentovi a zakladateľovi klubu Joanovi Gamperovi. Jej slová opisovali vzťah medzi športom a katalánskym národom. Pri príležitosti 50. výročia založenia klubu napísal Esteve Calzada slová pre novú hymnu, ku ktorej hudbu zložil Joan Dotras. Bola nazvaná Barcelona, sempre amunt! . Navzdory vtedajšej politickej situácii bola napísaná v katalánčine. V roku 1957 pri príležitosti slávnostného otvorenia Camp Nou, napísal Josep Badia tretiu hymnu Himne a l’Estadi . Vtedy sa po prvýkrát objavil v slovách hymny výraz Barça . Táto hymna bola skomponovaná Adolfom Cabané. Hymna z roku 1974 bola natoľko úspešná, že na predchádzajúce sa veľmi rýchlo zabudlo. Je súčasťou klubovej tradície a ani po viac ako 30 rokoch používania tejto hymny si nikto nevie predstaviť, že by ju mala nahradiť iná. Ďalšia hymna bola napísaná k storočnici založenia klubu, s názvom Cant del Centenari a po prvýkrát sa hrala 22. septembra 1998. Slová k nej napísal Ramon Solsona a hudbu zložil Antoni Ros Marbà. Od začiatku bolo jasné, že táto hymna sa použije len v kontexte osláv storočnice klubu.


FC Barcelona C

Context: Introduction  Fútbol Club Barcelona C bol druhým rezervným tímom FC Barcelona, ktorý bol 2. júla 2007 zrušený, svoje zápasy hrával na štadióne Mini Estadi, v tesnej blízkosti Camp Nou. Bol založený v roku 1967 ako amatérsky tím a názov FC Barcelona C prijal až v roku 1993. Na rozdiel od systému, ktorý funguje v Anglicku, v Španielsku hrajú rezervné tímy v tej istej futbalovej pyramíde ako ich materské kluby. Samozrejme rezervné tímy nemôžu postúpiť do tej istej divízie ako ich materský tím alebo iný rezervný tím klubu. FC Barcelona C naposledy hrala v Tercera División, čo je štvrtá úroveň španielskej ligy a nemohla postúpiť do vyššej súťaže, Segunda División B, nakoľko túto súťaž hralo klubové béčko, FC Barcelona Atlètic. Po sezóne 2006/07, keď FC Barcelona Atlètic vypadla zo Segunda División B do Tercera División, sa prezident klubu Joan Laporta rozhodol ho neprihlásiť do katalánskej regionálnej súťaže a klub rozpustil.


Majstrovstvá klubov FIFA 2011 – Zostavy

Context: [[FC Barcelona]] Tréner: Josep Guardiola


FC Barcelona Atlètic

Context: Introduction  Fútbol Club Barcelona B (kedysi Fútbol Club Barcelona Atlètic ) je španielsky futbalový klub, ktorý je rezervným tímom FC Barcelona. V Španielsku hrajú rezervné tímy v tej istej futbalovej pyramíde ako ich materské kluby. Samozrejme rezervné tímy nemôžu postúpiť do tej istej divízie ako ich materský tím. Z tohto dôvodu aj FC Barcelona B nemôže postúpiť do Primera División. Rezervné tímy tiež nemôžu hrať Copa del Rey, španielsky kráľovský pohár. Na dôvažok len hráči do 23 rokov alebo hráči do 25 rokov s profesionálnou zmluvou sa môžu v priebehu sezóny meniť medzi materským a rezervným tímom. História tohto tímu je odlišná od histórie materského klubu a len v deväťdesiatych rokoch 20. storočia sa klub stal známym ako béčko FC Barcelona. Predtým bol klub známy ako Club Deportivo Espanya Industrial , Club Deportivo Condal a Barcelona Atlètic . Od roku 1993 do 2007 bol céčkom FC Barcelona a po jeho zrušení, od sezóny 2007/08 sa FC Barcelona B stala známa ako Barcelona Atlètic. Po príchode nového prezidenta na stoličku FC Barcelona sa Barca Atlètic premenovala opäť na FC Barcelona B Hoci FC Barcelona je tradične vnímaná ako veľmi kozmopolitný klub, napriek tomu má bohatú históriu vo výchove vlastných odchovancov. Množstvo hráčov základu prvého tímu postupne prešlo mládežníckymi, ako aj rezervnými kategóriami klubu. FC Barcelona B hrá svoje zápasy na štadióne Mini Estadi, v tesnej blízkosti Camp Nou. Mini Estadi je jeden z najkrajších štadiónov rezervného tímu na svete. Bol otvorený v roku 1982 a hral na ňom svoje zápasy aj tím amerického futbalu FC Barcelona Dragons a andorrská reprezentácia. Súčasným trénerom klubu je Gerard López, ktorý prevzal taktovku od Jordiho Vinyalsa po spadnutí do Segunda División B.


Camp Nou

Context: Plánovanie a výstavba Od roku 1948 boli ľudia okolo klubu čoraz viac odhodlaní vybudovať nový štadión, ale uskutočniť takúto výstavbu nebola vôbec jednoduchá vec. Bolo nutné presvedčiť mestské autority, aby boli ochotné zaradiť nový štadión do územných plánov. Často sa hovorí, že to, čo nakoniec mestských radných presvedčilo o správnosti rozhodnutia pre výstavbu nového štadióna, bol príchod legendárneho Ladislava Kubalu, jedného z najlepších hráčov, aký kedy hral za FC Barcelona. Kubala nepochybne pritiahol ku klubu viac pozornosti a zvýšil jeho atraktívnosť. Rozhodnutie postaviť nový štadión bolo tiež inšpirované ziskom dvoch ligových titulov v sezónach 1947/48 a 1948/49, tesne pred príchodom Kubalu. V septembri 1950, pätnásť dní pred prvým priateľským zápasom Kubalu v novom drese FC Barcelona, sa odohrala kľúčová udalosť pre výstavbu nového štadióna. Vtedajší prezident klubu, Agustí Montal y Galobart, podpísal dohodu, ktorá mala viesť ku kúpe pozemku v oblasti známej ako La Maternidad, dohoda vstúpila do platnosti o dva mesiace neskôr. Fanúšikovia klubu FC Barcelona na štadióne Camp Nou tvoria farby klubu Nasledovalo rušné obdobie. Dňa 9. februára 1951 sa rozhodol výbor pre výstavbu Camp Nou zmeniť miesto, kde mal štadión stáť na inú lokalitu, čo viedlo k sérii neplodných rokovaní s autoritami, ktorým sa to moc nepozdávalo. Zdalo sa, že celá záležitosť bude odložená na neurčito. Avšak 14. novembra 1953 vyhral voľby prezidenta klubu Francesc Miró-Sans. Nový prezident bol nadšeným podporovateľom myšlienky, čo najskoršieho vybudovania nového štadióna. Prvú vec, ktorú 18. februára 1954 po nástupe do funkcie urobil bolo to, že zmenil miesto pre výstavbu na pôvodne kúpený pozemok v roku 1950. A tak sa mohol pred 60 000 fanúšikmi, zástupcom mesta Felipe Acedo Colunga a s požehnaním barcelonského Arcibiskupa Gregoria Modrego, položiť základný kameň budúceho Camp Nou. Architektmi štadióna boli Francesc Mitjans Miró, bratranec prezidenta Miró-Sans, a Josep Soteras Mauri v spolupráci s Lorenzom García Barbónom. Viac ako o rok neskôr 11. júla 1955, klub poveril výstavbou firmu INGAR SA, ktorá odhadla projekt na 66 620 000 pesiet, s tvrdením, že za 18 mesiacov ho postaví. Cena výstavby štadióna nakoniec prevýšila pôvodný odhad a vyšplhala sa na 288 miliónov pesiet. Bola pokrytá hypotekárnym úverom (100 miliónov pesiet) a krátkodobými pôžičkami (60 miliónov pesiet). Síce to umožnilo vybudovanie nového štadióna, ale klub sa zároveň na dlhé obdobie zadĺžil.


FC Barcelona

Context: Funkcionári klubu Súčasným prezidentom klubu je Joan Laporta, ktorý je vo funkcii od roku 2021. Trénerom FC Barcelona je Xavi Hernández Vedenie klubu : Prezident: Joan Laporta Športový riaditeľ: Ariedo Breida Prvý viceprezident: Javier Faus Realizačný tím : Hlavný tréner: Xavi Prvý asistent trénera: José Ramón


Marc Bartra

Context: Úspechy  Barcelona 1x víťaz Ligy majstrov: 2010/11 2x víťaz Primera División: 2009/10, 2010/11 1x víťaz Copa del Rey: 2011/12


Marc Muniesa

Context: Úspechy  Barcelona 1x víťaz Primera División: 2008/09 1x víťaz Copa del Rey: 2008/09 2x víťaz španielskeho Superpohára: 2009, 2010 1x víťaz Ligy majstrov: 2008/09 1x víťaz európskeho Superpohára: Superpohár UEFA 2009 Reprezentačné účasť na MS 2009 do 17 rokov - 3. miesto


Isaac Cuenca

Context: Úspechy  Barcelona 1x víťaz MS klubov: 2011 1x víťaz Copa del Rey: 2011/12


Santiago Bernabéu Yeste

Context: Funkcionár v Reale Madrid V rokoch 1935 – 1940 pracoval ako sekretár klubu a v roku 1943 bol Santiago Bernabéu zvolený za predsedu Realu Madrid. Okamžite začal so svojím snom – výstavbou štadiónu a vyzdvihnutím Realu Madrid medzi svetové veľkokluby. Od roku 1979 sa každé leto na jeho počesť uskutočňuje turnaj Trofeo Santiago Bernabéu .


Gabriel Barbosa

Context: Klubová kariéra  Santos 26. mája 2013 Gabriel debutoval v lige vo veku iba 16 rokov remízou 0:0 proti Flamengu. Svoj prvý profesionálny gól strelil 22. augusta pri víťazstve 1:0 nad Gremiom v Copa de Brasil. Inter Miláno 27. augusta 2016 Gabriel podpísal s Interom Miláno päťročnú zmluvu v hodnote údajne 29,5 milióna eur. Svoj prvý gól za Inter strelil 19. februára po tom, čo nastúpil ako náhradník pri víťazstve 1:0 vonku proti Bologni. Hosťovanie v SL Benfica Dňa 31. augusta 2017 sa Gabriel pripojil k portugalskému klubu Benfica na základe celoročnej zmluvy o hosťovaní. Debutoval 12. septembra v zápase Ligy majstrov UEFA proti CSKA Moskva. Gabriel debutoval v Primeira Lige 16. septembra 2017 pri prehre 2:1 na ihrisku Boavista. Klub opustil v januári, odohral iba 165 minút a strelil jediný gól. Návrat do Santosu (hosťovanie) Dňa 25. januára 2018 Gabriel smeroval na ročné hosťovanie do svojho rodného klubu Santos. Svoj návrat absolvoval 11. februára a strelil gól pri remíze 2:2 vonku proti Ferroviária. Gabriel Barbosa vo Flamengu Hosťovanie vo Flamengu Dňa 11. januára 2019 Flamengo oficiálne oznámilo dohodu s Interom Miláno o podpise Gabriela na hosťovanie do konca roka. Gabriel debutoval za Flamengo 23. januára 2019 v Campeonato Carioca pri remíze 1:1 s Resende FC. Svoj prvý gól za Flamengo strelil 24. februára 2019 pri výhre 4:1 proti Americano FC. Dňa 23. novembra 2019 strelil Gabriel dva góly vo finále Copa Libertadores 2019, pri výhre 2:1 nad River Plate, v zápase bol tiež vylúčený a stal sa najlepším strelcom súťaže s deviatimi gólmi. Flamengo Dňa 27. januára 2020 Flamengo oznámilo, že sa s Interom dohodli na trvalom prestupe a Gabriel podpísal s klubom zmluvu do decembra 2024 s dohodou v hodnote 18,5 milióna eur.


Tito Vilanova

Context: Životopis  Hráčska kariéra Narodil sa v Bellcaire d Empordà, v katalánskej provincii Girona. V roku 1990, po absolvovaní mládežníckej akadémie Barcelony, opustil tím z Primera División, keďže nebol schopný sa dostať do "A tímu". Jeho ďalší klub bol tiež v rodnom regióne, UE Figueres. Tomu pomohol v sezóne 1991/1992 k historicky najlepšiemu umiestneniu v Segunda División (3. miesto). Následne sa presunul do prvoligového Celta Vigo, ale celé tri roky nastupoval len zriedkakedy. Preto sa v roku 1995 vrátil späť do Segunda División, kde hral za tím CD Badajoz a neskôr do RCD Mallorca, UE Lleida a Elche CF. Kariéru ukončil v UDA Gramenet, v rodnom regióne. V roku 1998, počas svojej prvej sezóny v Lleida, v zápase Copa Catalunya proti Barcelone, trénovanej Mourinhom (počas turnaja zastupoval Louisa van Gaala ako hlavného kouča), dal Vilanova gól a stal sa tak historicky prvým hráčom, ktorý dal gól tímu vedenému týmto Portugalčanom. Trénerská kariéra Po svojej nenápadnej hráčskej kariére – za 3 roky odohral len 26 zápasov v Primera División – začal pracovať v Barcelone (jeho prvý klub) ako asistent trénera Pepa Guardiolu. Bol súčasťou tímu, ktorý vyhral 14 titulov. Po odchode Guardiolu prevzal v roku 2012 mužstvo a v sezóne 2012/2013 ho priviedol (napriek zdravotným problémom) k titulu v španielskej lige s rekordným ziskom 100 bodov. V Lige majstrov 2012/13 Barcelonu v semifinále vyradil FC Bayern München. Dňa 19. júla 2013 zo zdravotných dôvodov musel opustiť trénerskú funkciu v Barcelone. 25. apríla 2014 vo veku 45 rokov podľahol rakovine.


Dick Dale

Context: Mladosť Narodil a v Bostone v Massachusetts. (Mnohé biografie píšu, že sa narodil v Bejrúte v Libanone). Má libanonsky, poľský a bieloruský pôvod. V Južnej Kalifornii vo veku 17 rokov spoznal surfovú hudbu. skoro potom sa naučil hrať na bicie a na trúbku. Kvôli svojmu libanonskému pôvodu, mal veľký záujem o arabskú hudbu, ktorá neskôr mala výrazný vplyv na jeho vývoj v surf rockovej hudbe.


Claude François

Context: Životopis Narodil sa v egyptskom meste Al-Ismáílíja talianskej matke a francúzskemu otcovi. Počas Suezskej krízy v roku 1956 sa rodina presťahovala do Monaka. Spevácky začínal ako hotelový spevák na francúzskej riviére, jeho kariéra však odštartovala najmä po presťahovaní do Paríža. Tu uvádzal do francúzskeho kultúrneho okruhu rad vplyvov anglosaskej hudby (twist, rock), čo mu v 60. rokoch prinieslo mimoriadnu popularitu najmä medzi mládežou, ktorej sa páčil aj jeho dynamický pohyb po javisku. Niekedy bol nazývaný tiež francúzskym Elvisom Presleym. Preslávil sa predovšetkým coververziami amerických hitov. V 70. rokoch plynulo prešiel od rokenrolu k nastupujúcemu disko štýlu. V tejto ére si získal takisto kredit usporadúvaním charitatívnych koncertov. V roku 1975 tesne unikol smrti pri bombovom útoku teroristickej organizácie IRA v Londýne, rok potom čelil pokusu o vraždu, keď na neho vystrelil neznámy muž pri vystupovaní z auta. Aj tentoraz však vyviazol. Napriek tomu onedlho, v roku 1978, zomrel za zvláštnych okolností: pri kúpeli vo vani sa pokúšal opraviť pokazené svietidlo na stene a zabil ho elektrický prúd. Smrť populárneho umelca v 39 rokoch Francúzsko silno zasiahla a vzbudila vlnu záujmu o jeho dielo. Aj preto v roku 2005 skončil v ankete Najväčší Francúz na 36. mieste.


Joseph Alfidi

Context: Život Narodil sa roku 1949 v meste Yonkers v americkom štáte New York do rodiny talianskeho pôvodu a hudbe sa venoval už od detstva. V troch rokoch začal hrať na niekoľko rôznych nástrojov. Vo svojich šiestich rokoch prvýkrát dirigoval Miamský symfonický orchester. V siedmich rokoch potom prvýkrát vystupoval v newyorskej Carnegie Hall a čoskoro vystúpil v televíznom programe, kde hral na štyri nástroje. V roku 1960 odišiel do Belgicka, kde hral pre kráľovnú Alžbetu. Neskôr sa však verejnému vystupovaniu prestal venovať a začal vyučovať hru na klavír na Kráľovskom konzervatóriu Liège. Zomrel po dlhej chorobe na začiatku roka 2015 v Bruseli.


Casey Neistat

Context: Reklamy Okrem jeho kariéry v televízii a na YouTube, natočil aj reklamy. Natočil ich pre Nike, Inc., Google, J.Crew, a aj Mercedes-Benz.


Mike Danton

Context: Osobný život V roku 2015 si vzal za ženu dlhoročnú priateľku Nancy, s ktorou má dve deti. O rok neskôr získal magisterské tituly v oblasti psychológie a kriminológie. Štúdium na Saint Mary s University ukončil s vyznamenaním. Po zavŕšení hokejovej kariéry sa začal venovať trénovaniu, no v budúcnosti by rád využil nadobudnuté vzdelanie na prácu so športovcami, ktorí trpia závislosťami na drogách či depresiami.