Дасть Бог, подужаєте.

Дасть Бог, поду́жаєте.


Сказав йому своє ім'я й прізвище.

Сказа́в йому своє́ ім'я́ й прі́звище.


— Оддай, брате, мені її без бою.

— Одда́й, бра́те, мені́ її без бо́ю.


— Що з вами? — спитав Плянше.

— Що з вами? — спита́в Пля́нше.


Читав би був, бачу, день і ніч, тільки що ми вночі світла не мали.

Чита́в би був, ба́чу, день і ніч, ті́льки що ми вночі́ сві́тла не ма́ли.


З великою натугою переміг я сам себе і йшов супокійно за Мошком до комірки.

З вели́кою нату́гою перемі́г я сам себе́ і йшов супокі́йно за Мошко́м до комі́рки.


Пустіть мене, будь ласка, пустіть! У мене дуже пекучі справи.

Пусті́ть мене́, будь ла́ска, пусті́ть! У мене́ ду́же пеку́чі спра́ви.


Залиште собі цю грамоту.

Зали́ште собі́ цю гра́моту.


Один раз! — наважився Д'Артаньян.

Оди́н раз! — нава́жився Д'Артаньян.


А старий батько під голос їх пісень, немов дитина, снував рожеві пляни.

А стари́й ба́тько під го́лос їх пісе́нь, немо́в дити́на, снува́в роже́ві пля́ни.


Я підвів очі і глянув на нього.

Я підві́в о́чі і гля́нув на нього.


— Нехай, нехай! — каже ще один, ідучи мимо.

— Неха́й, неха́й! — ка́же ще оди́н, ідучи́ ми́мо.


Але він швидко скочив на ноги.

Але́ він шви́дко ско́чив на но́ги.


Здивовались ми тоді з козаками.

Здивова́лись ми тоді́ з козака́ми.


Поволі гомін позаду затихав.

Пово́лі го́мін поза́ду затиха́в.


— З Бугу річки! Зпід Ладижина! — почулися голоси.

— З Бу́гу рі́чки! Зпід Лади́жина! — почу́лися голоси́.


Я трохи боялася, та показалося, що не було чого.

Я тро́хи боя́лася, та показа́лося, що не було́ чого́.


Це було вражіння першої хвилі.

Це було́ вражі́ння пе́ршої хви́лі.


Він повинен іти негайно.

Він пови́нен іти́ нега́йно.


— Звичайно! Будь ласка!

— Звича́йно! Будь ла́ска!


— Ви хочете, щоб я з вашої ласки вклав свою голову в петлю?

— Ви хо́чете, щоб я з ва́шої ла́ски вклав свою́ го́лову в петлю́?


Да скорій до коня, да й поїхав.

Да скорій до коня́, да й пої́хав.


Нехай плаче, нехай плаче, а вже не виплаче,.

Неха́й пла́че, неха́й пла́че, а вже не ви́плаче,.


Відходячи, він ані не глянув на мене.

Відхо́дячи, він ані́ не гля́нув на мене́.


Не от так собі ходив Гава в неблизьку дорогу з Дрогобича до Старого Міста.

Не от так собі́ ходи́в Га́ва в неблизьку́ доро́гу з Дрого́бича до Старо́го Мі́ста.


Ой, ти старий дідуга,.

Ой, ти стари́й дідуга́,.


Проте всеж таки взяв кілька посторонків і кинув на сані.

Проте́ всеж таки́ взяв кі́лька посторо́нків і ки́нув на са́ні.


Через кілька день Богун вже догнав гетьмана на Саксагані.

Че́рез кі́лька день Богу́н вже догна́в ге́тьмана на Саксага́ні.


— На кого ж саме маєте ви підозру?

— На кого ж са́ме ма́єте ви підо́зру?


Він показав на річку.

Він показа́в на рі́чку.


— Хіба перескочите, — мовив чоловік, здвигнувши плечима.

— Хіба́ переско́чите, — мо́вив чолові́к, здви́гнувши плечи́ма.


— Та я ж вам уже казав, що її викрадено.

— Та я ж вам уже́ каза́в, що її ви́крадено.


— Спершу заслужіть це щастя.

— Спе́ршу заслужі́ть це ща́стя.


— Інших, пане Атосе, брали на допит і вони відповідали.

— І́нших, па́не Атосе, бра́ли на до́пит і вони́ відповіда́ли.


Саме в той час дзиґарі вибили південь.

Са́ме в той час дзиґарі ви́били пі́вдень.


— Вісім сотиків, Гаво? То замало.

— Ві́сім со́тиків, Га́во? То зама́ло.


— Так, це моє прізвище.

— Так, це моє́ прі́звище.


— Вона побоюється цього.

— Вона́ побо́юється цього́.


— Добре, добре.

— До́бре, до́бре.


Зраділа мати, як побачила свою Лесю, що вже й казати!

Зраді́ла ма́ти, як поба́чила свою́ Ле́сю, що вже й каза́ти!


— Кажіть, хто був цей чоловік? — вигукнув офіцер.

— Кажі́ть, хто був цей чолові́к? — ви́гукнув офіце́р.


Разом з усіма підійшов Дезесар, начальник ґвардійців.

Ра́зом з усіма́ підійшо́в Дезеса́р, нача́льник ґвардійців.


— Годі юродствовати, бо й голос тебе не слухає.

— Го́ді юродствовати, бо й го́лос тебе́ не слу́хає.


— А то яким способом? — гримнула вона.

— А то яки́м спо́собом? — гри́мнула вона́.


Зигмунд похитав головою.

Зи́гмунд похита́в голово́ю.


Д'Артаньян одіслав слугу.

Д'Артаньян одісла́в слугу́.


— Що ви кажете! О, ви мене не розумієте.

— Що ви ка́жете! О, ви мене́ не розумі́єте.


— Діду Гарасиме!

— Ді́ду Гарасиме!


— Що таке трапилось? — спитав молодий ляйтенант.

— Що таке́ тра́пилось? — спита́в молоди́й ляйтенант.


— О, боже мій!

— О, бо́же мій!


Він ще не відісланий.

Він ще не віді́сланий.


Чи довго ти чекав?

Чи до́вго ти чека́в?


— Голос метиса гнівно хрипів.

— Го́лос мети́са гні́вно хрипі́в.


Ось, нарешті, та Фреда — подумала вона, — та танцюристка і згубниця чоловіків.

Ось, наре́шті, та Фреда — поду́мала вона́, — та танцюри́стка і згу́бниця чоловікі́в.


— О, святі вгоднички! — вигукнув Араміс.

— О, святі́ вго́днички! — ви́гукнув Араміс.


Вовкун знай клячав та руки заламував.

Вовку́н знай кляча́в та ру́ки зала́мував.


Аджеж ви знаєте Атоса.

Аджеж ви зна́єте Атоса.


Та він обидві ноги відморозив, йому їх відрізали у Файв Фінґерс.

Та він оби́дві но́ги відморо́зив, йому їх відрі́зали у Файв Фінґерс.


— Отак,— каже,— діду! Не схотів їхати зо мною, да перше мене тут опинився!

— Ота́к,— ка́же,— ді́ду! Не схоті́в ї́хати зо мно́ю, да пе́рше мене́ тут опини́вся!


Тоді мій брат поклав замість сили вжити хитрощів.

Тоді́ мій брат покла́в за́мість си́ли вжи́ти хи́трощів.


Я сиділа в повозі, як труп, і гляділа на це труп'ячими очима.

Я сиді́ла в пово́зі, як труп, і гляді́ла на це труп'ячими очи́ма.


Портос і Араміс зробили так само.

Портос і Араміс зроби́ли так са́мо.


— Тоді, пане — відповів Плянше, — купіть мені годинника.

— Тоді́, па́не — відпові́в Пля́нше, — купі́ть мені́ годи́нника.


Люди, заточуючись, несли все приладдя до човна.

Лю́ди, зато́чуючись, несли́ все прила́ддя до човна́.


На серце її немов кригу льоду положено.

На се́рце її немо́в кри́гу льо́ду поло́жено.


А це ж неминуче, якщо взяти на увагу їхню кількість.

А це ж немину́че, якщо́ взя́ти на ува́гу ї́хню кі́лькість.


Тяжка у вас рука.

Тяжка́ у вас рука́.


Почали були й женихи заглядати, та пан Андрій швидко їх повіднаджував.

Почали́ були́ й женихи́ загляда́ти, та пан Андрі́й шви́дко їх повідна́джував.


— Мусите здогадатись про це, подивившись на мій мундир, мадам.

— Му́сите здогада́тись про це, подиви́вшись на мій мунди́р, мада́м.


— О, пане, ви просто ллєте мені бальзам у душу.

— О, па́не, ви про́сто ллєте́ мені́ бальза́м у ду́шу.


Нарешті й ця робота йому остогидла, і він сидів, схиливши голову на стіл.

Наре́шті й ця робо́та йому остоги́дла, і він сиді́в, схили́вши го́лову на стіл.


Оця думка видимо відживила Владка Завадовського.

Оця́ ду́мка ви́ди́мо відживи́ла Владка Завадовського.


— Зараз і видно чернечу науку.

— За́раз і ви́дно черне́чу нау́ку.


І сам я був не абиякий хлопець, коли вперше попав на їхній берег.

І сам я був не аби́який хло́пець, коли́ впе́рше попа́в на ї́хній бе́рег.


Він і собі скочив у сідло.

Він і собі́ ско́чив у сідло́.


Він заарештував мене, привіз сюди й віддав під вашу охорону.

Він заарештува́в мене́, приві́з сюди́ й відда́в під ва́шу охоро́ну.


Десь иноді завиє, або загавкає собака.

Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.


— Безсумнівно, він же бачив пана Д'Артаньяна в мене.

— Безсумні́вно, він же ба́чив па́на Д'Артаньяна в мене́.


Поділили все гаразд, без ніяких нарікань.

Поділи́ли все гара́зд, без нія́ких наріка́нь.


Д'Артаньян спитав бідолашну дівчину, що з нею сталося.

Д'Артаньян спита́в бідола́шну ді́вчи́ну, що з не́ю ста́лося.


Спочатку вона нарахувала двох, потім — п'ять, нарешті — вісім.

Споча́тку вона́ нарахува́ла двох, по́тім — п'ять, наре́шті — ві́сім.


— Ви, мабудь, стомилися.

— Ви, мабу́дь, стоми́лися.


Не за легку справу брався Хмельницький.

Не за легку́ спра́ву бра́вся Хмельни́цький.


Але ця жінка ладна віддати віть за віть і не схибить.

Але́ ця жі́нка ла́дна відда́ти віть за віть і не схи́бить.


— Хто ви такі? — владним тоном спитав той же голос.

— Хто ви такі́? — вла́дним то́ном спита́в той же го́лос.


— Але, — відповів той, — мені здається, що місце обрано досить невдало.

— Але́, — відпові́в той, — мені́ здає́ться, що мі́сце о́брано до́сить невда́ло.


— Так, сер, якщо є певні докази.

— Так, сер, якщо́ є пе́вні до́кази.


— Ви щось кажете? — запитав він.

— Ви щось ка́жете? — запита́в він.


— Онде гніздиться вірність кохання, — пробурмотів Атос.

— О́нде гнізди́ться ві́рність коха́ння, — пробурмотів Атос.


Покинь хоть на часинку своє січове юродство.

Поки́нь хоть на часи́нку своє́ січове́ юродство.


Ущухнув трохи галас.

Ущу́хнув тро́хи га́лас.


— Та не вдавайте з себе святоші! — засміявся Д'Артаньян.

— Та не вдава́йте з себе́ святоші! — засмія́вся Д'Артаньян.


Ліпше я ось що зроблю.

Лі́пше я ось що зроблю́.


— Е, ні, куме, — перебив йому другий.

— Е, ні, ку́ме, — переби́в йому дру́гий.


Він кивнув головою, випнувши груди вперед.

Він кивну́в голово́ю, ви́пнувши гру́ди впере́д.


Мабуть, той і загинув.

Ма́бу́ть, той і заги́нув.


— Завтра вранці, якщо ви того бажаєте, і з великою охотою.

— За́втра вра́нці, якщо́ ви того́ бажа́єте, і з вели́кою охо́тою.


— Алеж інші мають також працю, та обіцяють і мене не залишати.

— Алеж і́нші ма́ють та́ко́ж пра́цю, та обіця́ють і мене́ не залиша́ти.


— Я довідаюсь про це.

— Я дові́даюсь про це.


— Що ви кажете? Не чую! Кажіть голосніше! — мовив він.

— Що ви ка́жете? Не чу́ю! Кажі́ть голосні́ше! — мо́вив він.


— Так, монсеньєр.

— Так, монсеньє́р.


Довго про щось сперечалися.

До́вго про щось спереча́лися.


Цей лист повідомляв Б'юкенгема, що мешканці міста дійшли краю.

Цей лист повідомля́в Б'юкенгема, що ме́шканці мі́ста дійшли́ кра́ю.


— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього янгольського створіння! — дивувався Фелтон.

— Герцоґ Б'юкенгемський — кат цього́ я́нгольського створі́ння! — дивува́вся Фелтон.


— А хто ця інша особа? — спитала міледі — чи не можете ви назвати її?

— А хто ця і́нша осо́ба? — спита́ла міле́ді — чи не мо́жете ви назва́ти її?


Ви осторонь стоїте.

Ви о́сторонь стоїте́.


Я пройшов важку школу, і здається, навчився в ній дечого.

Я пройшо́в важку́ шко́лу, і здає́ться, навчи́вся в ній дечого.


Тихий, чудовий куток, забутий Богом та історією.

Ти́хий, чудо́вий куто́к, забу́тий Бо́гом та істо́рією.


Кардинал казав щось пошепки, і король був дуже блідий.

Кардина́л каза́в щось по́шепки, і коро́ль був ду́же бліди́й.


— Добрий день вам, пане Староміський! — сказав Гава, входячи в хату.

— До́брий день вам, па́не Староміський! — сказа́в Га́ва, вхо́дячи в ха́ту.


— Ні, монсеньєр.

— Ні, монсеньє́р.


— Усюди пробралась із Запорожжя халепа!

— Усю́ди пробра́лась із Запоро́жжя ха́ле́па!


Чепурне те військо і на добрих конях, всі козаки, як один.

Чепурне́ те ві́йсько і на до́брих ко́нях, всі козаки́, як оди́н.


— Де гроші?

— Де гро́ші́?


— А ви не довідалися згодом, хто був цей мерзотник?

— А ви не дові́далися зго́дом, хто був цей мерзо́тник?


Ці жарти розлютували Жюсака.

Ці жа́рти розлютува́ли Жюсака.


Мій нещасний брат не знав цього вироку.

Мій неща́сний брат не знав цього́ ви́року.


— Щоб ти на страшний суд не встав!

— Щоб ти на страшни́й суд не встав!


— Нам треба їхати.

— Нам тре́ба ї́хати.


Фортюнові, на згадку про карти аж кров заграла, і він витяг колоду з кишені.

Фортюнові, на зга́дку про ка́рти аж кров загра́ла, і він ви́тяг коло́ду з кише́ні.


— Щістнадцять грабарів і чотири салдати.

— Щістна́дцять граба́рів і чоти́ри салда́ти.


Він міцніше стиснув сокиру.

Він міцні́ше сти́снув соки́ру.


— Що робити? — спитав Д'Артаньян.

— Що роби́ти? — спита́в Д'Артаньян.


Упоравшись коло запорожця, кинувсь і сюди.

Упо́равшись ко́ло запоро́жця, ки́нувсь і сюди́.


— Ось побачите, вони зараз вишлють проти нас цілий полк, — сказав Атос.

— Ось поба́чите, вони́ за́раз ви́шлють про́ти нас ці́лий полк, — сказа́в Атос.


Буцім і не він, повів свого гостя оглядувати господарство.

Бу́цім і не він, пові́в свого́ го́стя оглядува́ти господа́рство.


Він перебереться й оселиться напроти манастиря.

Він перебере́ться й осели́ться напро́ти манастиря́.


— Так воно й є — відповів Рошефор.

— Так воно́ й є — відпові́в Рошефор.


— Я щасливий.

— Я щасли́вий.


— Знову цей юний штукар.

— Зно́ву цей ю́ний шту́кар.


— Ну, то добре.

— Ну, то до́бре.


Що сили, біг далі.

Що си́ли, біг да́лі.


Поїхав в осени Максим до університету, рік минув, усе мов гаразд було.

Пої́хав в осени́ Макси́м до університе́ту, рік мину́в, усе́ мов гара́зд було́.


Герцоґ Б'юкенгемський не повертався щось із рік.

Герцоґ Б'юкенгемський не поверта́вся щось із рік.


Треба ж було їй виправдати традиції своєї раси.

Тре́ба ж було́ їй ви́правдати тради́ції своє́ї ра́си.


— А де ж той ваш навчитель?

— А де ж той ваш навчи́тель?


— Авжеж сталося.

— Авже́ж ста́лося.


А тепер, юначе, по щирості, як стояла справа?

А тепе́р, юна́че, по щи́рості, як стоя́ла спра́ва?


— Чого вам треба, пане? Я вас не знаю.

— Чого́ вам тре́ба, па́не? Я вас не зна́ю.


— Візьміть цього листа, — сказав Д'Артаньян.

— Візьмі́ть цього́ листа́, — сказа́в Д'Артаньян.


— Ну, де тінь?

— Ну, де тінь?


— Чи не знаєте ви пана Атоса?

— Чи не зна́єте ви па́на Ато́са?


— В своїй опочивальні.

— В свої́й опочива́льні.


— Робите помилку, повторюю вам.

— Ро́бите по́ми́лку, повто́рюю вам.


Обличчя того, що співав, було ясне, очі веселі.

Обли́ччя того́, що співа́в, було́ я́сне́, о́чі весе́лі.


— Це неможливо! Ви такий відважний, так по мистецькому орудуєте шпадою.

— Це неможли́во! Ви таки́й відва́жний, так по мисте́цькому ору́дуєте шпа́дою.


— А що ж, батьку? Хіба так отеє його й покинути?

— А що ж, ба́тьку? Хіба́ так оте́є йо́го й поки́нути?


— І я! — приєднався Портос.

— І я! — приєдна́вся Портос.


Лист до пана радника.

Лист до па́на ра́дника.


Він був уже на адміральському кораблі, і довелося посилати туди по нього.

Він був уже́ на адміра́льському кораблі́, і довело́ся посила́ти туди́ по нього.


Тої ж хвилини увійшов Портос.

То́ї ж хвили́ни увійшо́в Портос.


— Чи ви повідомили вже кардинала?

— Чи ви повідо́мили вже кардина́ла?


— Так, так! — каже гірко Сомко.

— Так, так! — ка́же гі́рко Сомко.


— Та в мене й нема такого наміру, бо цього разу я сам вас шукав.

— Та в мене́ й нема́ тако́го на́міру, бо цього́ ра́зу я сам вас шука́в.


— Так, підроблений.

— Так, підро́блений.


— Ваша міледі — мовив він, — здається мені, огидне створіння.

— Ва́ша міле́ді — мо́вив він, — здає́ться мені́, оги́дне створі́ння.


— Із божка! — каже Шрам.

— Із божка́! — ка́же Шрам.


Тут у мене й повіз на вулиці.

Тут у мене́ й пові́з на ву́лиці.


Бідолашна дівчина, почутивши пестощі Д'Артаньяна, підвела голову.

Бідола́шна ді́вчи́на, почу́тивши пе́стощі Д'Артаньяна, підвела́ го́лову.


— Ось чого я страхався, — сказав Фелтон.

— Ось чого́ я страха́вся, — сказа́в Фелтон.


Не побоявся їхати, а не хотілося.

Не побоя́вся ї́хати, а не хоті́лося.


Д'Артаньян втомився до смерти.

Д'Артаньян втоми́вся до смерти.


І звідки нечистий утелющив мені ворога!

І зві́дки нечи́стий утелю́щив мені́ во́рога!


— Ну, коли знаєш, то й лучче, — каже запорожець.

— Ну, коли́ зна́єш, то й лучче, — ка́же запоро́жець.


Бідував Гершко кілька літ дуже.

Бідува́в Гершко кі́лька літ ду́же.


— Браво, Д'Артаньяне! Я згодний, — сказав Атос.

— Бра́во, Д'Артаньяне! Я зго́дний, — сказа́в Атос.


А вона йшла спокійно, байдужна на всі безсоромні рухи, дотики та окрики.

А вона́ йшла спокі́йно, байду́жна на всі безсоро́мні ру́хи, до́тики та о́крики.


Здобувсь добре сіромаха.

Здобу́всь до́бре сірома́ха.


Вибило дев'яту, коли Д'Артаньян був уже на Королівській площі.

Ви́било дев'я́ту, коли́ Д'Артаньян був уже́ на Королі́вській пло́щі.


— Як то нічим? здивовавшись, каже Сурмач.

— Як то ні́чим? здивова́вшись, ка́же Сурма́ч.


— Тільки, моє серце! Я повинна вернутись до хана!

— Ті́льки, моє́ се́рце! Я пови́нна верну́тись до ха́на!


Та маєток мій був в Англії.

Та має́ток мій був в А́нглії.


Д'Артаньян був бачачий та кметливий.

Д'Артаньян був бачачий та кметливий.


Сам своїх слів не чую.

Сам свої́х слів не чу́ю.


— Мої роки — роки безрозумних надій, монсеньєр, — відповів Д'Артаньян.

— Мої́ ро́ки́ — ро́ки́ безрозу́мних наді́й, монсеньє́р, — відпові́в Д'Артаньян.


Не бійся, не так уже ми тебе пристерегли.

Не бі́йся, не так уже́ ми тебе́ пристерегли́.


— А ти лякаєшся, Плянше?

— А ти ляка́єшся, Пля́нше?


Та в кобурах лежали там такі самісінько пістолети.

Та в кобура́х лежа́ли там такі́ самі́сінько пістоле́ти.


На кілька хвилин сталася мовчанка.

На кі́лька хвили́н ста́лася мовча́нка.


— Міледі, — помимрив Д'Артаньян і знову зомлів.

— Міле́ді, — поми́мрив Д'Артаньян і зно́ву зомлі́в.


Але ж нам не рація було втручатися в цю справу і дочасно звідси викидатися.

Але́ ж нам не ра́ція було́ втруча́тися в цю спра́ву і доча́сно зві́дси викида́тися.


Мабуть, те й друге вплинуло на неї.

Ма́бу́ть, те й дру́ге впли́нуло на не́ї.


— Отже, королева буде вам ще більше вдячна, знаючи про це.

— О́тже, короле́ва бу́де вам ще бі́льше вдя́чна, зна́ючи про це.


Ви, Дик, не чули цієї тиші.

Ви, Дик, не чу́ли ціє́ї ти́ші.


Д'Артаньян подумав, що настав слушний час спокутувати свою незграбність.

Д'Артаньян поду́мав, що наста́в слу́шний час споку́тувати свою́ незгра́бність.


— Чи не поранені ви? — спитав Д'Артаньян.

— Чи не пора́нені ви? — спита́в Д'Артаньян.


Ходить він, сновидає по гаю і сам не знає чого.

Хо́дить він, сновида́є по гаю́ і сам не зна́є чого́.


— Дуко — почервонівши, вимовила королева, — не згадуйте мені про той вечір!

— Дуко́ — почервоні́вши, ви́мовила короле́ва, — не зга́дуйте мені́ про той ве́чір!


— А ти певний, що за цею штукою не криється якась тенденція? — запитала я.

— А ти пе́вний, що за цею шту́кою не кри́ється яка́сь тенде́нція? — запита́ла я.


Володя підходить до мене нетвердим кроком.

Воло́дя підхо́дить до мене́ нетве́рдим кро́ком.


Спогади про них були неприємні.

Спо́гади про них були́ неприє́мні.


— Я все знаю.

— Я все зна́ю.


Та вже будеш вік увесь.

Та вже бу́деш вік уве́сь.


— А як же ми? — бідкалися селяни! — До нас же з околиць люди позбігалися.

— А як же ми? — бі́дкалися селя́ни! — До нас же з око́лиць лю́ди позбіга́лися.


Аж ось і він.

Аж ось і він.


Гічкок навіть трохи посунувся на своїх санях, щоб було дівчині де сісти.

Гічкок на́віть тро́хи посу́нувся на свої́х са́нях, щоб було́ ді́вчи́ні де сі́сти.


Обороняйтесь, пане, обороняйтесь!

Обороня́йтесь, па́не, обороня́йтесь!


Серце не витримало.

Се́рце не ви́тримало.


Я розкажу тобі все, як було.

Я розкажу́ тобі́ все, як було́.


— О, так, так.

— О, так, так.


Офіцер усадив на нього міледі й сам сів поруч.

Офіце́р усади́в на нього міле́ді й сам сів по́руч.


Закохався так, що запропонував їй побратися з ним.

Закоха́вся так, що запропонува́в їй побра́тися з ним.


Від Стрия, що шумить краєм долини, тут же поза селом, несеться різкий холод.

Від Стри́я, що шуми́ть кра́єм доли́ни, тут же по́за село́м, несе́ться різки́й хо́лод.


Він так і пішов голодний.

Він так і пішо́в голо́дний.


— Ну, тепер прощай!

— Ну, тепе́р проща́й!


Проходячи повз касарні, він уже був у центрі цілого походу.

Прохо́дячи повз каса́рні, він уже́ був у це́нтрі ці́лого похо́ду.


— Чи маєш ти бога?

— Чи ма́єш ти бо́га?


Знаєте, вже три тижні чекаю.

Зна́єте, вже три ти́жні чека́ю.


Ґустав не відповідав, муркотячи під носом цифри, котрі то додавав, то відтягав.

Ґустав не відповіда́в, муркотячи під но́сом ци́фри, котрі́ то додава́в, то відтяга́в.


По хутрах впізнав її, не кажучи вже про її манеру тримати голову.

По ху́трах впізна́в її, не ка́жучи вже про її мане́ру трима́ти го́лову.


Якби я мала.

Якби́ я ма́ла.


Неможна було гаяти й хвилини.

Немо́жна було́ га́яти й хвили́ни.


Поліцай сів поруч.

Поліца́й сів по́руч.


Фелтон вихопив у неї ніж.

Фелтон ви́хопив у не́ї ніж.


— Я перекажу йому це.

— Я перекажу́ йому це.


— Нехай же наші сльози упадуть на голову нашому ворогу!

— Неха́й же на́ші сльо́зи упаду́ть на го́лову на́шому во́рогу!


Штука для штуки.

Шту́ка для шту́ки.


— Чудово! — відповів Бюзіньї.

— Чудо́во! — відпові́в Бюзіньї.


Розгорнувши хусточку, вона показала своєму бесідникові на куток її.

Розгорну́вши ху́сточку, вона́ показа́ла своє́му бе́сідникові на куто́к її.


На ці останні слова Тоньо вже не діждався відповіді.

На ці оста́нні слова́ Тоньо вже не діжда́вся ві́дповіді.


— Вона, мабуть, подалась до Лювру.

— Вона́, ма́бу́ть, подала́сь до Лювру.


І чоловік у червоному плащі наблизився до міледі.

І чолові́к у черво́ному плащі́ набли́зився до міле́ді.


Вони працювали з ритмичними розмахами.

Вони́ працюва́ли з ритми́чними ро́змахами.


— Так! — вигукнула міледі.

— Так! — ви́гукнула міле́ді.


І ось тут як раз трапилась пригода.

І ось тут як раз тра́пилась приго́да.


— Так, розумію.

— Так, розумі́ю.


— Ти жалієш мене, моя голубонько? — спитав Д'Артаньян!

— Ти жалі́єш мене́, моя́ голу́бонько? — спита́в Д'Артаньян!


Робіть, як хочете, Маєте ще час повернути назад.

Робі́ть, як хо́чете, Ма́єте ще час поверну́ти наза́д.


І він помчав учвал.

І він помча́в учва́л.


За них, як і за всю свою особу, він дуже дбав.

За них, як і за всю свою́ осо́бу, він ду́же дбав.


— Так, батьку мій! Так, мій добродію! — перебив йому Василь Невольник.

— Так, ба́тьку мій! Так, мій добро́дію! — переби́в йому Васи́ль Нево́льник.


Він схилився на стіл і дві пекучі сльозини видавилися йому з очей.

Він схили́вся на стіл і дві пеку́чі сльозини ви́давилися йому з оче́й.


— Та, по правді сказавши, бгате, я й не хочу.

— Та, по пра́вді сказа́вши, бга́те, я й не хо́чу.


Краще йому вмерти.

Кра́ще йому вме́рти.


Не чути було ні щонайменшого шуму.

Не чу́ти було́ ні щонайме́ншого шу́му.


Ця історія наробила багато шуму.

Ця істо́рія нароби́ла бага́то шу́му.


Міледі почула, як душа її сповняється пекельної радости.

Міле́ді почу́ла, як душа́ її сповня́ється пеке́льної радости.


Да й оглянулись на чубатого запорожця.

Да й огля́нулись на чуба́того запоро́жця.


— Якось то Бог дасть, буде колись і на нашій вулиці празник.

— Я́ко́сь то Бог дасть, бу́де коли́сь і на на́шій ву́лиці пра́зник.


Певно в вас думка не платити, а маєток віддати.

Пе́вно в вас ду́мка не плати́ти, а має́ток відда́ти.


Це не тільки дорогоцінний діямант, а ще й чародійний талісман.

Це не ті́льки дорогоці́нний діямант, а ще й чароді́йний талісма́н.


— Знов когось сюди ведуть! — з переляком мовив дід, надслухуючи.

— Знов когось сюди́ веду́ть! — з переля́ком мо́вив дід, надслу́хуючи.


— Ви згоджуєтеся, чи не так?

— Ви зго́джуєтеся, чи не так?


Як же Шрам замовк, тоді він повернув шию до жінки, що то вона скаже.

Як же Шрам замо́вк, тоді́ він поверну́в ши́ю до жі́нки, що то вона́ ска́же.


Це найдовший, але зате найприємніший шлях.

Це найдо́вший, але́ зате́ найприє́мніший шлях.


І він подав мені дві телеграми.

І він пода́в мені́ дві телегра́ми.


На мої питання відповідав коротко і неначе нерадо.

На мої́ пита́ння відповіда́в ко́ротко і нена́че нера́до.


— Правда, мій дорогий, що тобі уже надокучило так довго чекати?

— Пра́вда, мій дороги́й, що тобі́ уже́ надоку́чило так до́вго чека́ти?


І кожне її слово, кожний отакий тон із її грудей різав мене по серці.

І ко́жне її сло́во, ко́жний отаки́й тон із її гру́де́й рі́зав мене́ по се́рці.


Вибило пів на восьму.

Ви́било пів на во́сьму.


— Що він вам за пройдисвіт такий удався?

— Що він вам за пройди́світ таки́й уда́вся?


— Відійшли руки, ноги?

— Відійшли́ ру́ки, но́ги?


— Правда ваша, — сказав Д'Артаньян.

— Пра́вда ва́ша, — сказа́в Д'Артаньян.


Се молоде Шраменя.

Се молоде́ Шраменя.


Араміс почервонів до білка очей, засунув листа у кешеню й застьобнув камізельку.

Араміс почервоні́в до білка́ оче́й, засу́нув листа́ у кешеню й застьобну́в камізельку.


— Натурально, — відповів Д'Артаньян.

— Натура́льно, — відпові́в Д'Артаньян.


Раптом Фелтон зупинився.

Ра́птом Фелтон зупини́вся.


Порівняємо ми вас так, що й не захочете.

Порівня́ємо ми вас так, що й не захо́чете.


Той тілько мовчки похитав головою.

Той ті́лько мо́вчки похита́в голово́ю.


Я перепрошав, не хотіла йти.

Я перепроша́в, не хоті́ла йти.


Впадаєте в сентиментальність, шановна пані! Вона шкодить вам.

Впада́єте в сентимента́льність, шано́вна па́ні! Вона́ шко́дить вам.


Лорд Вінтер одійшов у бік і став коло Д'Артаньяна.

Лорд Вінтер одійшо́в у бік і став ко́ло Д'Артаньяна.


— Їх передано до суду, пане.

— Їх пере́дано до су́ду, па́не.


— А що таке? Що це ви робитимете?

— А що таке́? Що це ви роби́тимете?


Ви сами знаєте, як неприємно буває, коли вас турбують підчас сніданку.

Ви сами́ зна́єте, як неприє́мно бува́є, коли́ вас турбу́ють пі́дчас сніда́нку.


— Із Запорожжя! — кажуть.

— Із Запоро́жжя! — ка́жуть.


Чоловіки їй у цьому не заважали.

Чоловіки́ їй у цьому́ не заважа́ли.


— Та от бач! — кажуть.

— Та от бач! — ка́жуть.


Вона підбігла до шкатулки, де були сховані її коштовності.

Вона́ підбі́гла до шкату́лки, де були́ схо́вані її кошто́вності.


Іноді в такій хвилі мене всього обдасть морозом.

І́ноді в такі́й хви́лі мене́ всьо́го обда́сть моро́зом.


Проте, вони віддалялися від замку.

Проте́, вони́ віддаля́лися від за́мку.


Син пана Івана, Андрій, трохи більше журився за батька, але й він не дуже.

Син па́на Іва́на, Андрі́й, тро́хи бі́льше жури́вся за ба́тька, але́ й він не ду́же.


Ось чому я бережу її як святість.

Ось чому́ я бережу́ її як свя́тість.


— Себто вже ворожить, характерствує.

— Се́бто вже воро́жить, характе́рствує.


— Так, але недовга річ вистрілити з карети, що мчить учвал.

— Так, але́ недо́вга річ ви́стрілити з каре́ти, що мчить учва́л.


І дійсно, Д'Артаньян чув страшений гамір у льосі.

І ді́йсно, Д'Артаньян чув страше́ний га́мір у льо́сі.


Гей, Базене, поклади мою нову збрую поруч збруї цих панів.

Гей, Базене, по́клади мою́ нову́ збру́ю по́руч збру́ї цих пані́в.


Усі четверо мусіли зійтися завтра об одинадцятій.

Усі́ че́тверо мусіли зійти́ся за́втра об одина́дцятій.


Це взяло небагато часу.

Це взя́ло небага́то ча́су.


То був один з моментів, які визначають усю долю людини.

То був оди́н з моме́нтів, які́ визнача́ють усю́ до́лю люди́ни.


— Не нагадуйте, Дейвіде, не треба! Я пам'ятаю всю свою ганебну поведінку.

— Не нага́дуйте, Дейвіде, не тре́ба! Я пам'ята́ю всю свою́ гане́бну поведі́нку.


— Як це сталося?

— Як це ста́лося?


— А в перших листах!

— А в пе́рших листа́х!


— До якого?

— До яко́го?


— А потім? Де й як побачу я вас?

— А по́тім? Де й як поба́чу я вас?


Другою половиною набивала ту торбину.

Дру́гою полови́ною набива́ла ту торби́ну.


— Докази? — вигукнула міледі.

— До́кази? — ви́гукнула міле́ді.


Слово твоє було мудре, а язик правдивий.

Сло́во твоє́ було́ му́дре, а язи́к правди́вий.


— Служниця, здається, має дуже гарний стиль, — недбало зауважив посланець.

— Служни́ця, здає́ться, ма́є ду́же га́рний стиль, — недба́ло заува́жив послане́ць.


— Геть, іродові душі! — крикне на них Шрам.

— Геть, і́родові ду́ші! — кри́кне на них Шрам.


— Подивились би ви тоді на них, коли вони почули від мене чінукську розмову.

— Подиви́лись би ви тоді́ на них, коли́ вони́ почу́ли від мене́ чінукську розмо́ву.


— Та недалеко.

— Та недале́ко.


— Ви бачили кардинала?

— Ви ба́чили кардина́ла?


— Присягаюся, ви примусили мене забути про все, люба Констанціє.

— Присяга́юся, ви приму́сили мене́ забу́ти про все, люба́ Констанціє.


Щось немов хапає за них.

Щось немо́в хапа́є за них.


Ніканор Ферапонтович боронився.

Ніканор Ферапонтович борони́вся.


По цих словах він зирнув на свого приятеля так пильно, що той замішався.

По цих слова́х він зирну́в на свого́ при́ятеля так пи́льно, що той заміша́вся.


— То грайте на обидві збруї.

— То гра́йте на оби́дві збру́ї.


Він на це цілком погоджувався.

Він на це цілко́м пого́джувався.


Мов сновиди ходили довкола опустілої хати та ревли з голоду і зі страху.

Мов снови́ди ходи́ли довко́ла опусті́лої ха́ти та ревли з го́лоду і зі стра́ху́.


— Я точно виконую інструкції вашої еміненції і нетерпляче чекаю на них.

— Я то́чно вико́ную інстру́кції ва́шої еміне́нції і нетерпля́че чека́ю на них.


— Як? Трус у моїх паперах!

— Як? Трус у мої́х папе́рах!


Ви сами знаєте, як неприємно буває, коли вас турбують підчас сніданку.

Ви сами́ зна́єте, як неприє́мно бува́є, коли́ вас турбу́ють пі́дчас сніда́нку.


Я встала і обернулася лицем до них.

Я вста́ла і оберну́лася лице́м до них.


— О, це довга історія, пане!

— О, це до́вга істо́рія, па́не!


Задеревів я і не міг кроку далі зробити.

Задеревів я і не міг кро́ку да́лі зроби́ти.


Флойд Вандерліп стояв здивований.

Флойд Вандерліп стоя́в здиво́ваний.


— Я слухаю вас, — сказав той.

— Я слу́хаю вас, — сказа́в той.


Гук і шум від Борислава йшов на все Підгір'я, що я кажу, на ввесь край.

Гук і шум від Борисла́ва йшов на все Підгі́р'я, що я кажу́, на ввесь край.


— Батьку мій рідний! — каже Сомко.

— Ба́тьку мій рі́дний! — ка́же Сомко́.


Я страшенно обурився, але все ж таки не міг стриматись від сміху.

Я страше́нно обу́рився, але́ все ж таки́ не міг стри́матись від смі́ху.


Та я був спокійний.

Та я був спокі́йний.


Чи не так? Були інші, невідкладніші справи.

Чи не так? Були́ і́нші, невідкла́дніші спра́ви.


— Нехай собі їде.

— Неха́й собі́ ї́де.


Вона вибере собі котрогось меншого.

Вона́ ви́бере собі́ котро́гось ме́ншого.


Кажіть, подобалася вам, чи ні?

Кажі́ть, подо́балася вам, чи ні?


— Вона не буде ні з ким листуватися.

— Вона́ не бу́де ні з ким листува́тися.


Зчинився великий галас і метушня.

Зчини́вся вели́кий га́лас і метушня́.


— Веди нас, Грімо.

— Веди́ нас, Грі́мо.


— Спасибі, пане Бонасьє, — подякував Д'Артаньян, вихиливши склянку.

— Спаси́бі, па́не Бонасьє, — подя́кував Д'Артаньян, ви́хиливши скля́нку.


— Жінка такого низького стану! — обурився Портос і скривив зневажливу гримасу.

— Жі́нка тако́го низько́го ста́ну! — обу́рився Портос і скриви́в знева́жливу грима́су.


Але на дверях враз спинився.

Але́ на две́рях враз спини́вся.


— А тобі що до того? — відповіла вона різко, — Їдемо, куди я хочу.

— А тобі́ що до того́? — відповіла́ вона́ рі́зко, — Ї́демо, куди́ я хо́чу.


— Скажіть, здається, ви не дуже любите палаци? — запитав він.

— Скажі́ть, здає́ться, ви не ду́же лю́бите пала́ци? — запита́в він.


— Мовчи, дурню! — крикнув Мундзьо.

— Мовчи́, ду́рню! — кри́кнув Мундзьо.


— Хто знає? Та дарма! — сказала міледі, написавши назву на клапті паперу.

— Хто зна́є? Та дарма́! — сказа́ла міле́ді, написа́вши на́зву на кла́пті папе́ру.


Має укінчену лісову школу.

Ма́є укі́нчену лісову́ шко́лу.


Це справило велике вражіння на інженера копалень.

Це спра́вило вели́ке вражі́ння на інжене́ра копа́лень.


— Як я можу вгадати?

— Як я мо́жу вгада́ти?


— А, добрий день вам, кумасю! Ось де ми з вами здибалися!

— А, до́брий день вам, кума́сю! Ось де ми з вами зди́балися!


— Дозвольте мені, Флойде, подякувати вам за вашу ласку.

— Дозво́льте мені́, Фло́йде, подя́кувати вам за ва́шу ла́ску.


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


Ще веселіш почали тоді гомоніти.

Ще веселі́ш почали́ тоді́ гомоні́ти.


Дівчина підвела на нього свої глибокі, ще блискучі від сліз очі.

Ді́вчи́на підвела́ на нього свої́ глибо́кі, ще блиску́чі від сліз о́чі.


— Маю велике щастя зазнайомити вас з Фредою Молуф.

— Ма́ю вели́ке ща́стя зазнайо́мити вас з Фредою Молуф.


Завзятий під ту чорну раду сільський люд зробився.

Завзя́тий під ту чо́рну ра́ду сільськи́й люд зроби́вся.


І зробивши такий лад, пан Андрій поїхав на хутір.

І зроби́вши таки́й лад, пан Андрі́й пої́хав на ху́тір.


Наче грім гримнув у хату.

На́че грім гри́мнув у ха́ту.


Ніч місячна, — сказав ти, держачи мене в своїх обіймах.

Ніч мі́сячна, — сказа́в ти, де́ржачи мене́ в свої́х обі́ймах.


— Чи не втекла вона з Армантьєра?

— Чи не втекла́ вона́ з Армантьєра?


А канцлер звик до протоколів і чудово редагує їх.

А ка́нцлер звик до протоко́лів і чудо́во редагу́є їх.


Як ось і лізе Черевань, сопучи, через поріг.

Як ось і лі́зе Черева́нь, сопучи, че́рез порі́г.


Другого дня, зайшовши до міледі, Фелтон застав її на кріслі.

Дру́гого дня, зайшо́вши до міле́ді, Фелтон заста́в її на крі́слі.


Вони саме налагодились слухати листа, якого один з них тільки но одержав.

Вони́ са́ме нала́годились слу́хати листа́, яко́го оди́н з них ті́льки но оде́ржа́в.


— О, урятована, урятована! — скрикнула вона.

— О, урято́вана, урято́вана! — скри́кнула вона́.


— Он як! А як же вам пощастило втекти?

— Он як! А як же вам пощасти́ло втекти́?


Та Людовику не те було треба.

Та Людо́вику не те було́ тре́ба.


Цього разу мій рішенець безповоротний.

Цього́ ра́зу мій рішенець безповоро́тний.


— Де він тепер?

— Де він тепе́р?


— І сіни, й хата перед тобою настіж.

— І сі́ни, й ха́та пе́ред тобо́ю настіж.


І ви їдете до Портсмуту?

І ви ї́дете до По́ртсмуту?


— Не забудьте взяти оленячу шинку й каструлю.

— Не забу́дьте взя́ти оле́нячу ши́нку й кастру́лю.


— Місяць ін скоро зайде,— каже запорожець,— побачиш, не повилазять.

— Мі́сяць ін ско́ро за́йде,— ка́же запоро́жець,— поба́чиш, не повила́зять.


Виїхали з Борзни.

Ви́їхали з Борзни́.


Раптом він почув, як відсувають засув і пройнятий жахом, схопився з ліжка.

Ра́птом він почу́в, як відсува́ють за́сув і про́йнятий жа́хом, схопи́вся з лі́жка.


— Вона тут, — сказав Фелтон, ногою підштовхуючи торбинку із золотом.

— Вона́ тут, — сказа́в Фелтон, ного́ю підшто́вхуючи торби́нку із зо́лотом.


— Вибачте, пані, ви як його знаєте?

— Ви́бачте, па́ні, ви як йо́го зна́єте?


Тимчасом, не можна сказати, щоб Фреда цього заслужила.

Тимча́сом, не мо́жна сказа́ти, щоб Фреда цього́ заслужи́ла.


— Пане Д'Артаньяне! Якої кари вимагаєте ви для цієї жінки? — спитав Атос.

— Па́не Д'Артаньяне! Яко́ї ка́ри вимага́єте ви для ціє́ї жі́нки? — спита́в Атос.


Здавалося, він усе передбачив, усе наперед угадав, усьому запобіг.

Здава́лося, він усе́ передба́чив, усе́ напере́д угада́в, усьо́му запобі́г.


По цих словах шум поза кабінетом набув сили вибуху.

По цих слова́х шум по́за кабіне́том набу́в си́ли ви́буху.


А я б тобі радив сидіти тихо, ліпше буде для тебе.

А я б тобі́ ра́див сиді́ти ти́хо, лі́пше бу́де для тебе́.


— Був пару разів.

— Був па́ру разі́в.


— Алеж я вас не знаю і не хочу! — скрикнула я до нього.

— Алеж я вас не зна́ю і не хо́чу! — скри́кнула я до нього.


— Ну, у мене не було іншого виходу.

— Ну, у мене́ не було́ і́ншого ви́ходу.


— Паніматко! — крикне запорожець.

— Паніма́тко! — кри́кне запоро́жець.


— Ви вже їдете? Почекайте трошки.

— Ви вже ї́дете? Почека́йте тро́шки.


Ми знайшли мостик.

Ми знайшли́ мо́стик.


— А я Богун Іван!

— А я Богу́н Іва́н!


— Ну, ну, ти дурненький! Годі тобі.

— Ну, ну, ти дурне́нький! Го́ді тобі́.


Ти вибіг із хати.

Ти ви́біг із ха́ти.


— Смертельно! Бідний хлопчина! І за що властиво? Ну, скажи, за що ти любиш її?

— Смерте́льно! Бі́дний хлопчи́на! І за що власти́во? Ну, скажи́, за що ти лю́биш її?


— Від нині за тиждень їду геть зі Львова.

— Від ни́ні за ти́ждень ї́ду геть зі Льво́ва.


— Моєму панові? — перепитав здивований Плянше.

— Моє́му па́нові? — перепита́в здиво́ваний Пля́нше.


Почали значні козаки жити на лядський кшталт із великої розкоші.

Почали́ значні́ козаки́ жи́ти на лядський кшталт із вели́кої ро́зкоші.


Знахур, — дурень, вибрав не те, що треба.

Знаху́р, — ду́рень, ви́брав не те, що тре́ба.


— Це пастка, — сказав Атос, — не їдьте, Д'Артаньяне.

— Це па́стка, — сказа́в Атос, — не ї́дьте, Д'Артаньяне.


А, це ви, Вінтер! Ви прислали сьогодні до мене якогось божевільного.

А, це ви, Вінтер! Ви присла́ли сього́дні до мене́ яко́гось божеві́льного.


— Зле, хлопче, зробив ти, — каже.

— Зле, хло́пче, зроби́в ти, — ка́же.


Вона швидко схудне, як попоїздить трохи.

Вона́ шви́дко сху́дне, як попої́здить тро́хи.


Випили по кубку.

Ви́пили по ку́бку.


— Ні, одступлюсь перше од душі!

— Ні, одсту́плюсь пе́рше од душі́!


Почуваю потребу висповідатися.

Почува́ю потре́бу ви́сповідатися.


Було вже після сьомої, але до світанку ще залишалося години три.

Було́ вже пі́сля сьо́мої, але́ до світа́нку ще залиша́лося годи́ни три.


День і ніч я молилась, сподіваючись, що господь подарує мені моє самогубство.

День і ніч я моли́лась, сподіва́ючись, що госпо́дь подару́є мені́ моє́ самогу́бство.


— Жінка та англійка?

— Жі́нка та англі́йка?


— Це ж не буде зрадою ханові, — упевняла себе Марина.

— Це ж не бу́де зра́дою ха́нові, — упевня́ла себе́ Мари́на.


Д'Артаньян почервонів із задоволення і вклонився на знак згоди.

Д'Артаньян почервоні́в із задово́лення і вклони́вся на знак зго́ди.


— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригадай, як я кохала тебе! — вереснула вона.

— Д'Артаньяне, Д'Артаньяне! Пригада́й, як я коха́ла тебе́! — вересну́ла вона́.


На вас я можу цілком здатися.

На вас я мо́жу цілко́м зда́тися.


Ці слова відповідали одержаному наказу, і люди поштиво вклонилися.

Ці слова́ відповіда́ли оде́ржаному нака́зу, і лю́ди пошти́во вклони́лися.


— Її, пане, викрадено.

— Її, па́не, ви́крадено.


Як же поглянув він отак на неї, то наче аж до серця досяг їй очима.

Як же погля́нув він ота́к на не́ї, то на́че аж до се́рця дося́г їй очи́ма.


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


Він мав себе за ображеного, обманутого, обдуреного.

Він мав себе́ за обра́женого, обма́нутого, обду́реного.


Троє мушкетерів та двоє ґвардійців йшли за ним слідом.

Тро́є мушкете́рів та дво́є ґвардійців йшли за ним слі́дом́.


Скочив до вікна, але вікно було темне.

Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


Аж тут не весіллє вийшло.

Аж тут не весіллє ви́йшло.


Ми не змінились обоє!

Ми не зміни́лись обо́є!


Поговоримо з ним де про що з Гадяцьких пунктів.

Погово́римо з ним де про що з Га́дяцьких пу́нктів.


— Ви маєте взяти назад коня? Так, чи ні?

— Ви ма́єте взя́ти наза́д коня́? Так, чи ні?


— Тихо мені! А то як рухнешся, то тут тобі каюк!

— Ти́хо мені́! А то як рухне́шся, то тут тобі́ каю́к!


Дональд і Дейві — це були найкращі зразки прикордонних невдатників.

Дональд і Дейві — це були́ найкра́щі зразки́ прикордо́нних невда́тників.


— Отак, друже, тримайте міцно, тягніть до себе.

— Ота́к, дру́же, трима́йте мі́цно, тягні́ть до себе́.


— З якою метою?

— З яко́ю мето́ю?


— У такому разі мені нема більш чого тут робити.

— У тако́му ра́зі мені́ нема́ більш чого́ тут роби́ти.


Але він опиняв та ломав себе та ще стримувався.

Але́ він опиня́в та лома́в себе́ та ще стри́мувався.


— Ой, пане, а шандар казав, що мене за те повісять — заводив Йосько.

— Ой, па́не, а шанда́р каза́в, що мене́ за те пові́сять — заво́див Йосько.


— У мене промайнула думка, — промовив Д'Артаньян.

— У мене́ промайну́ла ду́мка, — промо́вив Д'Артаньян.


Лорд Вінтер і собі зробив теж.

Лорд Вінтер і собі́ зроби́в теж.


— Побільше шкір та ковдр! Сто чортів вам!

— Побі́льше шкір та ковдр! Сто чорті́в вам!


Віз з труною наблизився.

Віз з труно́ю набли́зився.


Тут так, як на війні, а тому, Білю, треба шанувати звичаї війни.

Тут так, як на війні́, а тому́, Бі́лю, тре́ба шанува́ти зви́чаї війни́.


— Нащо ж ти їм тут здався?

— На́що ж ти їм тут зда́вся?


— Плянше! — повторили Портос і Араміс.

— Пля́нше! — повтори́ли Портос і Араміс.


Чи не віддались ви утрете за протестанта?

Чи не віддали́сь ви утрете́ за протеста́нта?


Зиґмунта того і пару дальших днів я не бачила.

Зиґмунта того́ і па́ру да́льших днів я не ба́чила.


Ой пане, як же ви тепер гадаєте, що зо мною буде?

Ой па́не, як же ви тепе́р гада́єте, що зо мно́ю бу́де?


— Це Генрись збирається їхати, — сказала я мимоходом.

— Це Генри́сь збира́ється ї́хати, — сказа́ла я мимохо́дом.


Отже, кардиналу, — а з ним, мабуть, і всій Франції, — загрожувала загибель.

О́тже, кардина́лу, — а з ним, ма́бу́ть, і всій Фра́нції, — загро́жувала заги́бель.


— Вона боялась, що її заарештують.

— Вона́ боя́лась, що її заарешту́ють.


— Бгатці! — каже Черевань.

— Бга́тці! — ка́же Черева́нь.


Згадавши про Ґассі, я поглянув на Тиллі.

Згада́вши про Ґассі, я погля́нув на Ти́ллі.


— Як? — згукнув Д'Артаньян.

— Як? — згукну́в Д'Артаньян.


Д'Артаньян пригнувся до шиї коня, аби бачити все, залишаючись незримим.

Д'Артаньян пригну́вся до ши́ї коня́, аби́ ба́чити все, залиша́ючись незри́мим.


— Ну, і що ж ти зробив потім? — запитав я.

— Ну, і що ж ти зроби́в по́тім? — запита́в я.


В плесі тихо.

В пле́сі ти́хо.


Батько мій був білий, — білий, як і ви.

Ба́тько мій був бі́лий, — бі́лий, як і ви.


Атос жестом запропонував своєму льокаєві підійти.

Атос же́стом запропонува́в своє́му льокаєві підійти́.


Прощаю вам моє розбите майбутне.

Проща́ю вам моє́ розби́те майбутне.


Він уже не махав руками.

Він уже́ не маха́в рука́ми.


Д'Артаньян вийшов з кімнати Атоса й пішов до Портоса.

Д'Артаньян ви́йшов з кімна́ти Атоса й пішо́в до Портоса.


Не сподівався я від вас цього, Яне.

Не сподіва́вся я від вас цього́, Я́не.


— Ну, що ти Ґаво, — шептав Вовкун, — чи справді дуже ранений?

— Ну, що ти Ґаво, — шепта́в Вовку́н, — чи спра́вді ду́же ра́нений?


Мусив Тетеря прислати Шрамові універсал на полковництво.

Му́сив Тете́ря присла́ти Шра́мові універса́л на полковництво.


— Точно не знаю, пане, але підозрюю одну людину.

— То́чно не зна́ю, па́не, але́ підо́зрюю одну́ люди́ну.


— Бгате,— каже,— Іване! Удар ти лихом об землю! Чого таки тобі журитись?

— Бга́те,— ка́же,— Іва́не! Уда́р ти ли́хом об зе́млю! Чого́ таки́ тобі́ жури́тись?


Але скоро й собак не стало, і ми почали їсти упряж, мокасини й хутра.

Але́ ско́ро й соба́к не ста́ло, і ми почали́ ї́сти упря́ж, мокаси́ни й ху́тра.


Д'Артаньян і Атос засміялися.

Д'Артаньян і Атос засмія́лися.


Дрібний порох мабуть і не осідав уже з повітря, а змішувався з ним.

Дрібни́й по́рох ма́бу́ть і не осіда́в уже́ з пові́тря, а змі́шувався з ним.


Ви повинні поїхати звідси.

Ви пови́нні пої́хати зві́дси.


Одну мить, що тривала цілу вічність, дивився він в її обличчя.

Одну́ мить, що трива́ла ці́лу ві́чність, диви́вся він в її обли́ччя.


— Це дуже легко, — відповів Араміс.

— Це ду́же ле́гко, — відпові́в Араміс.


Ваші коні, ваш вигляд, пане, було мені докладно списано.

Ва́ші ко́ні, ваш ви́гляд, па́не, було́ мені́ докла́дно спи́сано.


— Що за чудесний вид! — мимоволі скрикнув молодший панич.

— Що за чуде́сний вид! — мимово́лі скри́кнув моло́дший пани́ч.


— Де се ти, бгате, був у сю заверюху?

— Де се ти, бга́те, був у сю заверюху?


Але перепочинок був тільки тимчасовий.

Але́ перепочи́нок був ті́льки тимчасо́вий.


— Як же? — каже Петро.

— Як же? — ка́же Петро́.


Я впевнився, що ця жінка брала участь у викраданні пані Бонасьє.

Я впе́внився, що ця жі́нка бра́ла у́часть у викрада́нні па́ні Бонасьє.


— Чи не Тревій підіслав до мене цього ґасконця? Він ще зовсім юнак.

— Чи не Тревій підісла́в до мене́ цього́ ґасконця? Він ще зо́всім юна́к.


На ратуші вже вибила одинадцята година.

На ра́туші вже ви́била одина́дцята годи́на.


Дик, по чоловічому заховавши свою цікавість, мовчки вичікував.

Дик, по чолові́чому захова́вши свою́ ціка́вість, мо́вчки вичі́кував.


— Я знаю, що справа Портоса стоїть гарно, — відповів Д'Артаньян.

— Я зна́ю, що спра́ва Портоса стої́ть га́рно, — відпові́в Д'Артаньян.


Посеред криласу лежало тіло жертви в убранні послушниці.

Посе́ре́д криласу лежа́ло ті́ло же́ртви в убра́нні́ послу́шниці.


— Невеселі твої жарти, мій друже, — промовив Портос.

— Невесе́лі твої́ жа́рти, мій дру́же, — промо́вив Портос.


Увезіть мене з Парижу, увезіть мене з Франції.

Увезі́ть мене́ з Пари́жу, увезі́ть мене́ з Фра́нції.


Я вже казав, що коло Сорокової Милі кожен цаль треба було протоптувати лижвами.

Я вже каза́в, що ко́ло Сорокової Ми́лі ко́жен цаль тре́ба було́ прото́птувати ли́жвами.


Зрозумієш і сам, що я не знав, що й думати про це.

Зрозумі́єш і сам, що я не знав, що й ду́мати про це.


Якби ви мене любили, ви бачили б усе, про що я кажу вам, в іншому освітленні.

Якби́ ви мене́ люби́ли, ви ба́чили б усе́, про що я кажу́ вам, в і́ншому осві́тленні.


Ще щось тягло мене кудись.

Ще щось тягло́ мене́ куди́сь.


— Бо не хочу.

— Бо не хо́чу.


Йому наслідував Портос.

Йому наслі́дував Портос.


Я ж там п'ю та бенкетую, а вони в мене в господі лихо коять.

Я ж там п'ю та бенкету́ю, а вони́ в мене́ в госпо́ді ли́хо ко́ять.


Я заплатив вже за свою довірливість, надто за довірливість до блондинок.

Я заплати́в вже за свою́ дові́рливість, на́дто за дові́рливість до блонди́нок.


— На щастя, ні, — відповів Атос.

— На ща́стя, ні, — відпові́в Атос.


Проте, ми не скорилися, нас потягли силоміць.

Проте́, ми не скори́лися, нас потягли́ силомі́ць.


Зигмунд, урвавши спів, закляв і шпурнув головешкою в собак.

Зи́гмунд, урва́вши спів, закля́в і шпурну́в голове́шкою в соба́к.


Це непередбачений випадок.

Це непередба́чений ви́падок.


Хан сидів на софі мовчки, замислений, але зморшки у нього на чолі порозходилися.

Хан сиді́в на софі́ мо́вчки, зами́слений, але́ змо́ршки у нього на чолі́ порозходилися.


— Іду, монсеньєр!

— І́ду, монсеньє́р!


— Як? Встати з ліжка йому заважає рана?

— Як? Вста́ти з лі́жка йому заважа́є ра́на?


— Так, — зауважив Араміс, — але це назва міста або села.

— Так, — заува́жив Араміс, — але́ це на́зва мі́ста або́ се́ла.


— Так! — відповіла Ганна.

— Так! — відповіла́ Га́нна.


Вона знає, що в іншому місці спасіння її душі наражалось би на небезпеку.

Вона́ зна́є, що в і́ншому мі́сці спасі́ння її душі́ наража́лось би на небезпе́ку.


— І ви берете від нього гроші?

— І ви берете́ від нього гро́ші́?


Я глядів на тебе.

Я глядів на тебе́.


Д'Артаньян, онімівши з гніву та хвилювання, сів, грізний як суддя.

Д'Артаньян, онімі́вши з гні́ву та хвилюва́ння, сів, грі́зний як суддя́.


Міледі прискорила свій від'їзд на півтори години.

Міле́ді приско́рила свій від'ї́зд на півтори́ годи́ни.


Навіть Д'Артаньян розчулився.

На́віть Д'Артаньян розчу́лився.


Трохи осторонь стояла Джой Моліно.

Тро́хи о́сторонь стоя́ла Джой Моліно.


Да так говорячи, узяв за руку Лесю, да й поклонились обоє батькові і матері.

Да так гово́рячи, узя́в за ру́ку Ле́сю, да й поклони́лись обо́є ба́тькові і матері́.


— У нього корчі.

— У нього ко́рчі́.


— Не питайте мене.

— Не пита́йте мене́.


Салдат, що стояв на варті, немов прикипів на місці.

Салда́т, що стоя́в на ва́рті, немо́в прикипів на мі́сці.


— Можете, пані, — сказав він з піднесенням.

— Мо́жете, па́ні, — сказа́в він з підне́сенням.


Перед коршмою на дорозі вони зупинилися.

Пе́ред коршмо́ю на доро́зі вони́ зупини́лися.


Мій тріюмф тихий і ясний, як погідний літній вечір.

Мій тріюмф ти́хий і я́сни́й, як погі́дний лі́тній ве́чір.


— О боже ж мій милий! Як дорого заплатив я за цю помилку.

— О бо́же ж мій ми́лий! Як до́рого заплати́в я за цю по́ми́лку.


Щось так у два, чи три дні кличуть Йоська, але не до суду, тільки до доктора.

Щось так у два, чи три дні кли́чуть Йоська, але́ не до су́ду, ті́льки до до́ктора.


Вона знов дмухнула мені димом із своєї цигаретки просто в очі.

Вона́ знов дмухну́ла мені́ ди́мом із своє́ї цигаре́тки про́сто в о́чі.


Відразу щось немов би шепнуло мені, що то смерть моя.

Відра́зу щось немо́в би шепну́ло мені́, що то смерть моя́.


— Що бачили?

— Що ба́чили?


В осени зарані, скоро після Спаса подався Максим до Київа.

В о́сени зара́ні, ско́ро пі́сля Спа́са пода́вся Макси́м до Київа.


Гм! Сказано — не вір жінці, як чужому собаці!

Гм! Ска́зано — не вір жі́нці, як чужо́му соба́ці!


— Та що ж таке? Кажіть! Ви заморите мене до смерти.

— Та що ж таке́? Кажі́ть! Ви замо́рите мене́ до смерти.


Четверо приятелів шли ззаду й зробили вже кроків з дванадцять.

Че́тверо при́ятелів шли зза́ду й зроби́ли вже кро́ків з двана́дцять.


Ми послали по Араміса.

Ми посла́ли по Араміса.


— Та цього Д'Артаньяна?

— Та цього́ Д'Артаньяна?


З одним товаришем ми вибралися рано на рибу.

З одни́м това́ришем ми ви́бралися ра́но на ри́бу.


Справді, по полю мчались козаки.

Спра́вді, по по́лю мча́лись козаки́.


Хан трохи замішався, але почав викручуватись.

Хан тро́хи заміша́вся, але́ поча́в викру́чуватись.


— Це дуже важливо, — зауважив Д'Артаньян, — але це тільки погроза.

— Це ду́же важли́во, — заува́жив Д'Артаньян, — але́ це ті́льки погро́за.


Цю ніч він ночував у таборі.

Цю ніч він ночува́в у та́борі.


— Що правда, то правда, батьку.

— Що пра́вда, то пра́вда, ба́тьку.


Портос та Араміс тремтіли від люті.

Портос та Араміс тремті́ли від лю́ті.


— Я вже націлився, — відповів Д'Артаньян.

— Я вже наці́лився, — відпові́в Д'Артаньян.


— Гарне знайомство, мій друже!

— Га́рне знайо́мство, мій дру́же!


— Королева помітно схвилювалася і пополотніла.

— Короле́ва помі́тно схвилюва́лася і пополотні́ла.


— Натурально, — відповів Д'Артаньян.

— Натура́льно, — відпові́в Д'Артаньян.


Оставсь Петро, як остуджений.

Оставсь Петро́, як осту́джений.


— Чи є з ним хто? — спитав начальник.

— Чи є з ним хто? — спита́в нача́льник.


Міледі вгадала правильно.

Міле́ді вгада́ла пра́вильно.


— Нехай! — вихопилося нарешті в нього.

— Неха́й! — ви́хопилося наре́шті в нього.


— Радий, що вони вам подобаються.

— Ра́дий, що вони́ вам подо́баються.


При тім вона наторкнулася носом до гіллячки і прокинулась.

При тім вона́ наторкну́лася но́сом до гіллячки і проки́нулась.


Впали до нас.

Впа́ли до нас.


Я знаю твоє гарне перо, чи можу на тебе числити в тім ділі?

Я зна́ю твоє́ га́рне перо́, чи мо́жу на тебе́ чи́слити в тім ді́лі?


Такий брав усякий розказ до слова.

Таки́й брав уся́кий ро́зказ до сло́ва.


— Сьогодні ж увечорі.

— Сього́дні ж увечорі.


Кажіть, подобалася вам, чи ні?

Кажі́ть, подо́балася вам, чи ні?


Він позначав закриття порту.

Він познача́в закриття́ по́рту.


Скочив до вікна, але вікно було темне.

Ско́чив до вікна́, але́ вікно́ було́ те́мне.


Я згадаю про все в свій час, на своєму місці.

Я згада́ю про все в свій час, на своє́му мі́сці.


В останніх часах він чим раз дужче сердився на нього.

В оста́нніх часа́х він чим раз ду́жче се́рдився на нього.


Я попередив трьох своїх друзів, але хто знає, чи застали їх удома.

Я попере́див трьох свої́х дру́зів, але́ хто зна́є, чи заста́ли їх удо́ма.


— Узяли? Хто?

— Узя́ли? Хто?


Тільки вірна будь мені.

Ті́льки ві́рна будь мені́.


Так кажучи, П'єр Фонтен уперся жердиною об берег і повернув кермо проти течії.

Так ка́жучи, П'єр Фонте́н упе́рся жерди́ною об бе́рег і поверну́в кермо́ про́ти течії́.


— І багато ви зрозуміли з нашої розмови?

— І бага́то ви зрозумі́ли з на́шої розмо́ви?


В обіймах своїх він стискував труп.

В обі́ймах свої́х він стискува́в труп.


Вона так само мучила всіх своїх коханців.

Вона́ так са́мо му́чила всіх свої́х коха́нців.


Ледве встиг він сховатися, як задеренчав дзвоник.

Ле́две встиг він схова́тися, як задеренчав дзво́ник.


— Ви — у мене, і всі ми тут — вірні слуги короля та пана кардинала.

— Ви — у мене́, і всі ми тут — ві́рні слу́ги короля́ та па́на кардина́ла.


— Кого ж, — каже, — мені треба?

— Кого ж, — ка́же, — мені́ тре́ба?


Гляне Петро, аж і коваль якийсь тут вештається з молотом на плечах.

Гля́не Петро́, аж і кова́ль яки́йсь тут ве́штається з мо́лотом на плеча́х.


— Чудово! — хором відповіли юнаки.

— Чудо́во! — хо́ром́ відповіли́ юнаки́.


— А, це ви про Панаска! Про Каганцевого Панаска! Ого, зійшов наш Панаско на пси.

— А, це ви про Пана́ска! Про Каганце́вого Пана́ска! Ого́, зійшо́в наш Пана́ско на пси.


Роби, як знаєш.

Роби́, як зна́єш.


Тоді вони перезирнулися.

Тоді́ вони́ перезирну́лися.


— Та я не сплю, — відповів Івано.

— Та я не сплю, — відпові́в Івано.


Чотири постріли пролунали, як один, і впали чотири чоловіка.

Чоти́ри по́стріли пролуна́ли, як оди́н, і впа́ли чоти́ри чолові́ка.


— Вовчий Зуб каже, що коли вийдете переможцем, тоді я — ваша дружина.

— Во́вчий Зуб ка́же, що коли́ ви́йдете перемо́жцем, тоді́ я — ва́ша дружи́на.


Розлігся страшенний крик, хмара пилу шугнула до неба, і всьому був край.

Розлі́гся страше́нний крик, хма́ра пи́лу шугну́ла до не́ба, і всьо́му був край.


— Буде ж тому пацюкові!

— Бу́де ж тому́ пацюко́ві!


Смійся, смійся! Засмієшся ти в мене на кутні!

Смі́йся, смі́йся! Засмі́єшся ти в мене́ на ку́тні!


Марині часто кололо у грудях, вона кашляла й дуже легко застужувалася.

Мари́ні ча́сто коло́ло у гру́дях, вона́ ка́шляла й ду́же ле́гко засту́жувалася.


— Ну, так, за всі п'ять кіп.

— Ну, так, за всі п'ять кіп.


І я вбила її.

І я вби́ла її.


Протягом двадцяти хвилин доїхали туди.

Про́тягом двадцяти́ хвили́н дої́хали туди́.


Могучі, стрійні акорди потрясли цілим організмом молодої дівчини.

Могу́чі, стрі́йні ако́рди потрясли́ ці́лим органі́змом молодо́ї ді́вчи́ни.


Зрештою будемо ще мати час переконатися потрохи.

Зре́штою бу́демо ще ма́ти час перекона́тися потро́хи.


— Точнісінько так відповідала мені й моя жінка.

— Точні́сінько так відповіда́ла мені́ й моя́ жі́нка.


Тут чоловіки завжди так поводяться.

Тут чоловіки́ за́вжди́ так пово́дяться.


— Ну, і що ж далі?

— Ну, і що ж да́лі?


Ще блідіший та загрозливіший, як Атос, на порозі стояв Д'Артаньян.

Ще бліді́ший та загрозливіший, як Атос, на поро́зі стоя́в Д'Артаньян.


— відказав Д'Артаньян, — а королева.

— відказа́в Д'Артаньян, — а короле́ва.


— Кепсько, дуже кепсько.

— Ке́псько, ду́же ке́псько.


— Контракт? А то яким способом?

— Контра́кт? А то яки́м спо́собом?


— Ідіть собі геть! Рятуйте свою шкуру! Ми на це згоджуємося.

— Іді́ть собі́ геть! Ряту́йте свою́ шку́ру! Ми на це зго́джуємося.


Д'Артаньян не тямився з радощів.

Д'Артаньян не тя́мився з ра́дощів.


Саме про це й треба написати.

Са́ме про це й тре́ба написа́ти.


Але він не прийшов.

Але́ він не прийшо́в.


Виїхали з пущі на поле, аж уже на сході сонця зоря перемагає місяць.

Ви́їхали з пу́щі на по́ле, аж уже́ на схо́ді со́нця зоря́ перемага́є мі́сяць.


— Невже ви гадаєте, що з ним скоїлося лихо? — спитав Араміс.

— Невже́ ви гада́єте, що з ним ско́їлося ли́хо? — спита́в Араміс.


— Де ж мені, панотче, дітись?— каже жінка.

— Де ж мені́, пано́тче, ді́тись?— ка́же жі́нка.


— Раз мати на світ породила, раз і вмирати!

— Раз ма́ти на світ породи́ла, раз і вмира́ти!


— Гм! — каже Брюховецький.

— Гм! — ка́же Брюхове́цький.


Ґустав сидів при столику і писав.

Ґустав сиді́в при сто́лику і писа́в.


Він притяг її голову до свого плеча і відчув пахощі її волосся.

Він при́тяг її го́лову до свого́ плеча́ і відчу́в па́хощі її воло́сся.


Довго намагався пан Андрій заховувати у своїй хаті свої звичаї.

До́вго намага́вся пан Андрі́й захо́вувати у свої́й ха́ті свої́ зви́чаї.


І Д'Артаньян зник.

І Д'Артаньян зник.


— Максима від спадщини я одстороняю.

— Макси́ма від спа́дщини я одстороня́ю.


Савой не відставав.

Савой не відстава́в.


— Беріть мою руку, — перебив чужоземець, — і ходім.

— Бері́ть мою́ ру́ку, — переби́в чужозе́мець, — і ході́м.


Усі троє посідали на коні й помчали що було духу.

Усі́ тро́є посіда́ли на ко́ні й помча́ли що було́ ду́ху.


— Ну, що ж там маєш казати? Кажи!

— Ну, що ж там ма́єш каза́ти? Кажи́!


— Мілорд — герцоґ Б'юкенгемський — півголосом сказала пані Бонасьє.

— Мілорд — герцоґ Б'юкенгемський — півго́лосом сказа́ла пані Бонасьє.


Це був їхній останній відпочинок.

Це був ї́хній оста́нній відпочи́нок.


Жінки обидві так і затремтіли.

Жінки́ оби́дві так і затремті́ли.


Рішельє кохав королеву.

Рішельє́ коха́в короле́ву.


— І яким воно тобі здалося?

— І яки́м воно́ тобі́ здало́ся?


— Гаразд, шановний пане.

— Гара́зд, шано́вний па́не.


— Я сказав правду.

— Я сказа́в пра́вду.


Знаєте що, може вип'єте ще склянку пива?

Зна́єте що, мо́же ви́п'єте ще скля́нку пи́ва?


— Гаразд! На цей раз нас перемогли.

— Гара́зд! На цей раз нас перемогли́.


Вона замкнула двері і попросила мене зняти пальто і сісти собі.

Вона́ замкну́ла две́рі і попроси́ла мене́ зня́ти пальто́ і сі́сти собі́.


— Не сяду! — каже Пугач, стоя серед світлиці.

— Не ся́ду! — ка́же Пу́гач, стоя се́ред світли́ці.


Атос не вимагав більшого.

Атос не вимага́в бі́льшого.


— Ну, це й справді слава Богу, що вирятував.

— Ну, це й спра́вді сла́ва Бо́гу, що ви́рятував.


— Про кого доповісти герцоґові? — спитав Патрік.

— Про кого допові́сти́ герцоґові? — спита́в Патрік.


— На скільки кроків од нас?

— На скі́льки кро́ків од нас?


Після такої бані не довго покріпишся.

Пі́сля тако́ї ба́ні не до́вго покрі́пишся.


І, дійсно, офіцер був там.

І, ді́йсно, офіце́р був там.


Люті вогники засвітили йому в очах.

Лю́ті во́гники засвіти́ли йому в оча́х.


Це доручене мені.

Це дору́чене мені́.


— Як то на що? На продаж.

— Як то на що? На про́даж.


— Тихо, — сказав Атос.

— Ти́хо, — сказа́в Атос.


— Кажіть, я вас слухаю.

— Кажі́ть, я вас слу́хаю.


Ваша величність — тільки жертва зрадницьких змов.

Ва́ша вели́чність — ті́льки же́ртва зра́дницьких змов.


Одно з таких оповідань, котре глибше, ніж інше, вразило мене, подаю оце читачам.

Одно́ з таки́х оповіда́нь, котре́ гли́бше, ніж і́нше, вра́зи́ло мене́, подаю́ оце́ читача́м.


Мир — могила і ніщо інше.

Мир — моги́ла і ніщо́ і́нше.


Розлігся страшенний крик, хмара пилу шугнула до неба, і всьому був край.

Розлі́гся страше́нний крик, хма́ра пи́лу шугну́ла до не́ба, і всьо́му був край.


Але нараз, мов з батога тріснув, усе змінилося.

Але́ на́раз, мов з батога́ трі́снув, усе́ зміни́лося.


— Попередити королеву? — промовив Атос.

— Попере́дити короле́ву? — промо́вив Атос.


Візник, побачивши мушкетерів, погнав коні вчвал.

Візни́к, поба́чивши мушкете́рів, погна́в ко́ні вчвал.


На докладне оповідання не стало б мені ані паперу, ані часу, ані сили.

На докла́дне оповіда́ння не ста́ло б мені́ ані́ папе́ру, ані́ ча́су, ані́ си́ли.


Хто ваші сусіди? Та чи є вони у вас?

Хто ва́ші сусі́ди? Та чи є вони́ у вас?


Герцоґ, наблизившися до вівтаря, упав навколішки, і одчинив скриньку.

Герцоґ, наблизившися до ві́втаря́, упа́в навко́лішки, і одчини́в скри́ньку.


— Не рви свого серця.

— Не рви свого́ се́рця.


З першого погляду ніщо не виявляло в ньому кардинала.

З пе́ршого по́гляду ніщо́ не виявля́ло в ньому кардина́ла.


— Капітане! — сказав Фелтон.

— Капіта́не! — сказа́в Фелтон.


— Скоротіло таки панувати.

— Скороті́ло таки́ панува́ти.


— Хто там грюкає, наче в свої ворота? — питає Василь Невольник крізь віконце.

— Хто там грю́кає, на́че в свої́ воро́та? — пита́є Васи́ль Нево́льник крізь віко́нце.


Ніщо й рахувати.

Ніщо́ й рахува́ти.


— Боже мій, як ви стурбовані.

— Бо́же мій, як ви стурбо́вані.


— Хан зрадив нас.

— Хан зра́див нас.


— Отже, ви будете?

— О́тже, ви бу́дете?


З першого погляду Д'Артаньянові стало зрозуміло, що король лютує.

З пе́ршого по́гляду Д'Артаньянові ста́ло зрозумі́ло, що коро́ль люту́є.


— У такому разі умовтеся з крамарем і визначте добру ціну за свої послуги.

— У тако́му ра́зі умо́втеся з кра́марем і ви́значте до́бру ціну́ за свої́ по́слуги.


Одне слово, не звіряйтеся ні на кого, навіть на свою тінь.

Одне́ сло́во, не звіря́йтеся ні на кого, на́віть на свою́ тінь.


— А, то злодій, бестія, зручний! — проворкотів він собі під ніс.

— А, то зло́дій, бе́стія, зру́чний! — проворкотів він собі́ під ніс.


Здається, падаючи, — трішки нерішуче вів далі Атос, — він зламав собі ногу.

Здає́ться, па́даючи, — трі́шки нерішу́че вів да́лі Атос, — він злама́в собі́ но́гу.


Ну, як тобі здається?

Ну, як тобі́ здає́ться?


— Я тебе вивчу, як буржуїв переховувати!

— Я тебе́ ви́вчу, як буржу́їв перехо́вувати!


А он що нагадали, тільки чоловікові жалю завдали.

А он що нагада́ли, ті́льки чолові́кові жа́лю завдали́.


— Пане, запевняю вас, ви втомлюєте мене вашим допитом.

— Па́не, запевня́ю вас, ви вто́млюєте мене́ ва́шим до́питом.


Не боїться собак?

Не бої́ться соба́к?


— Будуть наші й гармати, як біг поможе.

— Бу́дуть на́ші й гарма́ти, як біг помо́же.


Хай буде що буде, я піду.

Хай бу́де що бу́де, я піду́.


У кабінеті було тихо.

У кабіне́ті було́ ти́хо.


Вона збудила тебе, а не я!

Вона́ збуди́ла тебе́, а не я!


Не знаю, що йому в мені не подобалося, але плюнув і відвернувся.

Не зна́ю, що йому в мені́ не подо́балося, але́ плю́нув і відверну́вся.


— Завтра, зараз, коли ви побажаєте!

— За́втра, за́раз, коли́ ви побажа́єте!


— Я пропала, — прошептала міледі.

— Я пропа́ла, — прошепта́ла міле́ді.


Та в вас тут чимало таки назбиралось? Га?

Та в вас тут чима́ло таки́ назбира́лось? Га?


— Та чи скінчиш ти, кате? — спитав Д'Артаньян.

— Та чи скі́нчиш ти, ка́те? — спита́в Д'Артаньян.


Пішов з кадила синенький дим і розвівався по вільному повітрі.

Пішо́в з кади́ла сине́нький дим і розвіва́вся по ві́льному пові́трі.


Да й вийшов із світлиці.

Да й ви́йшов із світли́ці.


У грудях ще більший неспокій, голова крутиться.

У гру́дях ще бі́льший неспо́кій, голова́ кру́титься.


Посеред цієї метушні і безладдя посувався наперед наш юнак.

Посе́ре́д ціє́ї метушні́ і безла́ддя посува́вся напере́д наш юна́к.


Давно я потоптав би сю ледар, да тілько честь на собі кладу!

Давно́ я потопта́в би сю ле́дар, да ті́лько честь на собі́ кладу́!


— Іродова душа! — каже Шрам.

— Іродова душа́! — ка́же Шрам.


Вона вся тремтіла.

Вона́ вся тремті́ла.


Янкель неймовірно покрутив головою.

Я́нкель неймові́рно покрути́в голово́ю.


— Е, ти, бачу, ще не позбувся сентиментальности.

— Е, ти, ба́чу, ще не позбу́вся сентиментальности.


— А що ж то ще за чотири роки, що йому додали до вічности?

— А що ж то ще за чоти́ри ро́ки́, що йому додали́ до вічности?


— Може це та гадюка?

— Мо́же це та гадю́ка?


— Отже, ви мене кохаєте! — згукнув він.

— О́тже, ви мене́ коха́єте! — згукну́в він.


— Як бачите ви застали мене на шляху до здійснення моїх мрій.

— Як ба́чите ви заста́ли мене́ на шляху́ до зді́йснення мої́х мрій.


— Д'Артаньян, пане.

— Д'Артаньян, па́не.


і по сусідних повітах.

і по сусі́дних пові́тах.


— Рано! — мовив Араміс.

— Ра́но! — мо́вив Араміс.


— Тай на лавочці.

— Тай на ла́вочці.


— Ну, а може справді який лихий демон у тій хвилі сміється над нами?

— Ну, а мо́же спра́вді яки́й лихи́й де́мон у тій хви́лі сміє́ться над нами?


Тоньо не міг дивитися на це братове знущання над бідною рибою.

Тоньо не міг диви́тися на це бра́тове знуща́ння над бі́дною ри́бою.


Ледве до їди міг на хвилю від книжки відірватися.

Ле́две до їди́ міг на хви́лю від кни́жки відірва́тися.


— Гаразд, пане! — сказав Плянше.

— Гара́зд, па́не! — сказа́в Пля́нше.


— Ми таки й підемо, гаспедів сину! — каже батько Пугач.

— Ми таки́ й пі́демо, гаспедів си́ну! — ка́же ба́тько Пу́гач.


— Боже мій милий, — почувся глухий голос Атоса.

— Бо́же мій ми́лий, — почу́вся глухи́й го́лос Атоса.


— На добрий час, Портосе! На цей раз ваша ідея дійсно таки ідея.

— На до́брий час, Портосе! На цей раз ва́ша іде́я ді́йсно таки́ іде́я.


— Він сказав мені, що набиратиме собі мушкетерів з ґвардійців пана кардинала.

— Він сказа́в мені́, що набира́тиме собі́ мушкете́рів з ґвардійців па́на кардина́ла.


А те Хмарище було окрите гаями, справді наче хмарами.

А те Хмари́ще було́ окри́те гая́ми, спра́вді на́че хма́рами.


Розгляділи поляки козаків тільки тоді, коли вони кришили вже їх шаблями.

Ро́згляділи поля́ки козакі́в ті́льки тоді́, коли́ вони́ криши́ли вже їх шабля́ми.


— А до кого ж вона ходила? Боже милий!

— А до кого ж вона́ ходи́ла? Бо́же ми́лий!


— Лист від жінки, монсеньєр.

— Лист від жі́нки, монсеньє́р.


— На, маєте! — крикнув гордо, розкладаючи всі ті скарби на столі.

— На, ма́єте! — кри́кнув го́рдо, розклада́ючи всі ті скарби́ на столі́.


Що мені дасте, як знайду?

Що мені́ дасте́, як знайду́?


Десять мінут пізніше ми сіли на фіякра і поїхали до залізниці.

Де́сять мінут пізні́ше ми сі́ли на фіякра і пої́хали до залізни́ці.


— Та я питаю вас не про це, Арамісе, — сказав Атос.

— Та я пита́ю вас не про це, Арамісе, — сказа́в Атос.


— Одного з ваших приятелів? — перебила йому мову пані Бонасьє.

— Одного́ з ва́ших при́ятелів? — переби́ла йому мо́ву па́ні Бонасьє.


Але що ж робити? Бачу, що рада розумна, та й іду.

Але́ що ж роби́ти? Ба́чу, що ра́да розу́мна, та й іду́.


— А чорт побирай! На цей раз він не втече від мене!

— А чорт побира́й! На цей раз він не втече́ від мене́!


— А потім? Де й як побачу я вас?

— А по́тім? Де й як поба́чу я вас?


Воно вже майже дійшло зеніта.

Воно́ вже ма́йже дійшло́ зеніта.


Серце Д'Артаньяна плавало в захопленні.

Се́рце Д'Артаньяна пла́вало в захо́пленні.


— Спитай її сам, звідки! Я такої пишної панни не зумію й зайняти.

— Спита́й її сам, зві́дки! Я тако́ї пи́шної па́нни не зумі́ю й зайня́ти.


— Боже мій! — каже.

— Бо́же мій! — ка́же.


— я буду жити, але я втрачаю все, що мені дорожче за життя, Фелтоне.

— я бу́ду жи́ти, але́ я втрача́ю все, що мені́ доро́жче за життя́, Фелтоне.


Отож тепер ця поверхня була гладенька, тверда й слизька, як паркет.

Ото́ж тепе́р ця пове́рхня була́ гладе́нька, тверда́ й слизька́, як парке́т.


Кардинал вимовив ці слова тоном особливого призирства.

Кардина́л ви́мовив ці слова́ то́ном особли́вого призи́рства.


— Усі ковбаси пообгризено.

— Усі́ ковбаси́ пообгри́зено.


— Як ся маєте, пане Староміський? — обізвався Гава, наближаючися до старого.

— Як ся ма́єте, па́не Староміський? — обізва́вся Га́ва, наближа́ючися до старо́го.


Гаряче повітря, змішане з запахом поту і парфум, ударило на них.

Гаря́че пові́тря, змі́шане з за́пахом по́ту і парфу́м, уда́рило на них.


— Чи не треба вам грошей?

— Чи не тре́ба вам грошей?


А Довгий Джеф став зовсім безпорадний.

А До́вгий Джеф став зо́всім безпора́дний.


Ноги були покалічені.

Но́ги були́ покалі́чені.


Д'Артаньян відвідав міледі так само завтра, і позавтра.

Д'Артаньян відві́дав міле́ді так са́мо за́втра, і поза́втра.


Одначе дочка мала інші погляди та думки.

Одна́че дочка́ ма́ла і́нші по́гляди та думки́.


Д'Артаньян стиснув руку лордові й повернувся до міледі.

Д'Артаньян сти́снув ру́ку ло́рдові й поверну́вся до міле́ді.


— Я і без того зароблю собі на хліб! — гордо запевнював він.

— Я і без того́ зароблю́ собі́ на хліб! — го́рдо запе́внював він.


— А прийдете з зброєю, то битимуся з вами на смерть, як і до цього бився.

— А при́йдете з збро́єю, то би́тимуся з вами на смерть, як і до цього́ би́вся.


Кід з поліціянтом пішли за ними.

Кід з поліція́нтом пішли́ за ними.


Оля замовкла і знов сумно похилила голову.

Оля замо́вкла і знов су́мно похили́ла го́лову.


— Без гучних слів! Сядьмо й побалакаймо спокійно, як лічить братові й сестрі.

— Без гучни́х слів! Ся́дьмо й побала́каймо спокі́йно, як лі́чить бра́тові й сестрі́.


Скоро скінчиться облога, ми поїдемо туди.

Ско́ро скі́нчиться обло́га, ми пої́демо туди́.


— На Форзькі води?

— На Форзькі во́ди?


— Хто ж се говорить? — сказав Гвинтовка.

— Хто ж се гово́рить? — сказа́в Гвинтовка.


Д'Артаньян постукав і, почувши запрошення, увійшов.

Д'Артаньян посту́кав і, почу́вши запро́шення, увійшо́в.


— Їх украдено! — відповів герцоґ.

— Їх укра́дено! — відпові́в герцоґ.


Він придивлявся до Богуна, неначе хотів розпізнати, чи не зсунувся той з глузду.

Він придивля́вся до Богуна́, нена́че хоті́в розпізна́ти, чи не зсу́нувся той з глу́зду.


Вона всміхнулася і махнула рукою.

Вона́ всміхну́лася і махну́ла руко́ю.


Вона кивнула головою.

Вона́ кивну́ла голово́ю.


Д'Артаньян мовчки вклонився.

Д'Артаньян мо́вчки вклони́вся.


— Хіба ви дуже хочете знову побачитись зо мною?

— Хіба́ ви ду́же хо́чете зно́ву поба́читись зо мно́ю?


Певно, бувають виємки.

Пе́вно, бува́ють ви́ємки.


— Ну, Антошку, — промовив він.

— Ну, Анто́шку, — промо́вив він.


— Тепер це мало цікаво, — відповіла пані Бонасьє.

— Тепе́р це ма́ло ціка́во, — відповіла́ па́ні Бонасьє.


Д'Артаньян ішов слідом за ними.

Д'Артаньян ішо́в слі́дом́ за ними.


— І вибрався кудись.

— І ви́брався куди́сь.


Він мало відповідав на запитання про інших і уникав розмови про себе.

Він ма́ло відповіда́в на запита́ння про і́нших і уника́в розмо́ви про себе́.


А тут, принаймні, нам ніхто не заважатиме.

А тут, прина́ймні, нам ніхто́ не заважа́тиме.


Стояв зачудований, назад відкинувши голову.

Стоя́в зачудо́ваний, наза́д відки́нувши го́лову.


То поверталися її тюремники.

То поверта́лися її тюре́мники.


Не буду дочитувати.

Не бу́ду дочи́тувати.


— Ваше ім'я? — удруге спитав їздець, одкидаючи відлогу плаща.

— Ва́ше ім'я́? — удру́ге спита́в їзде́ць, одкида́ючи відло́гу плаща́.


Вода в плесі була чим далі глибша.

Вода́ в пле́сі була́ чим да́лі гли́бша.


І Староміський справді підписався.

І Староміський спра́вді підписа́вся.


Як ся маєш, як живеш, пане брате? — закричала до Гвинтовки.

Як ся ма́єш, як живе́ш, па́не бра́те? — закрича́ла до Гвинтовки.


— Я вірив у бога все своє життя.

— Я ві́рив у бо́га все своє́ життя́.


Я взяв її руку.

Я взяв її ру́ку.


В Англії пошта працює добре.

В А́нглії по́шта працю́є до́бре.


— А де ж вона?

— А де ж вона́?


— Цих розкошів можете зазнати й ви, люб'язний Арамісе, бо один з цих коней ваш.

— Цих розко́шів мо́жете зазна́ти й ви, люб'я́зний Арамісе, бо оди́н з цих ко́ней ваш.


Спокій і милость господня хай буде з вами.

Спо́кій і ми́лость госпо́дня хай бу́де з вами.


— Введіть пана Д'Артаньяна, — наказав комісар двом тюремникам.

— Введі́ть па́на Д'Артаньяна, — наказа́в коміса́р двом тюре́мникам.


Міледі, здавалося, сп'яніла з радощів.

Міле́ді, здава́лося, сп'яні́ла з ра́дощів.


За п'ять годин він проїхав через Арас.

За п'ять годи́н він прої́хав че́рез Ара́с.


Гей Стокард, стиха порозмовлявши з жінкою, обернувся до місіонера.

Гей Стокард, стиха порозмовля́вши з жі́нкою, оберну́вся до місіоне́ра.


— Як треба рятувати Україну, байдуже мені і літа, й рани.

— Як тре́ба рятува́ти Украї́ну, ба́йду́же мені́ і лі́та́, й ра́ни.


Флойд Вандерліп вдячно поглянув на неї.

Флойд Вандерліп вдя́чно погля́нув на не́ї.


— Ось другі п'ятьсот, — промовила міледі, взявши торбинку з золотом.

— Ось дру́гі п'ятьсо́т, — промо́вила міле́ді, взя́вши торби́нку з зо́лотом.


З вуст Д'Артаньяна вихопився вигук подиву і обурення.

З вуст Д'Артаньяна ви́хопився ви́гук по́диву і обу́рення.


— Як саме, Мускетоне?

— Як са́ме, Мускето́не?


Він поглянув на шлях.

Він погля́нув на шлях.


Ну, та однаково, — замовчіть, я пишу.

Ну, та одна́ково, — замовчі́ть, я пишу́.


Розв'язана може зранити або вбити.

Розв'я́зана мо́же зранити або́ вби́ти.


Бойовище почалося поночі.

Бойови́ще почало́ся по́ночі.


Упала на землю ніч і припинила те велике бойовище.

Упа́ла на зе́млю ніч і припини́ла те вели́ке бойови́ще.


— Я Урі Брем! — просто відповів той, і моя хатина на краю табора.

— Я Урі Брем! — про́сто відпові́в той, і моя́ хати́на на краю́ та́бора.


Чи що з того вийшло — не знаю.

Чи що з того́ ви́йшло — не зна́ю.


Д'Артаньян підняв жінку.

Д'Артаньян підня́в жі́нку.


У бурю керувала лодкою й вітрилами, мов справжній моряк.

У бу́рю керува́ла ло́дкою й вітри́лами, мов спра́вжній моря́к.


Фелтон озирнувся, шукаючи змоги втекти.

Фелтон озирну́вся, шука́ючи змо́ги втекти́.


За грубістю верств паперу годі домацатися, що воно таке.

За гру́бістю верств папе́ру го́ді дома́цатися, що воно́ таке́.


Під цей час він був у розквіті сил, на вершині своєї могутньости.

Під цей час він був у ро́зквіті сил, на верши́ні своє́ї могутньости.


— Годі, годі, мамо! — каже запорожець.

— Го́ді, го́ді, ма́мо! — ка́же запоро́жець.


Так ось — ви бачили руку королеви й тільки.

Так ось — ви ба́чили ру́ку короле́ви й ті́льки.


Вони звернули з дороги, що вела в брід ріки, і пішли стежкою понад берег.

Вони́ зверну́ли з доро́ги, що вела́ в брід ріки́, і пішли́ сте́жкою по́над бе́рег.


Мало що доброго дала йому й школа.

Ма́ло що до́брого дала́ йому й шко́ла.


Вистоявши службу, Шрам ходив із своїми од одного надгробка до другого.

Ви́стоявши слу́жбу, Шрам ходи́в із свої́ми од одного́ надгро́бка до дру́гого.


— Ти ж, кажуть, був трохи свій із Сомком!

— Ти ж, ка́жуть, був тро́хи свій із Сомко́м!


Носить доти, доки нижній кінець не обігниє з болота.

Но́сить до́ти, до́ки ни́жній кіне́ць не обігниє́ з боло́та.


Томмі вийняв пару Молліних панчох і почав сушити їх, розклавши на колінах.

Томмі ви́йняв па́ру Молліних панчо́х і поча́в суши́ти їх, розкла́вши на колі́нах.


Лорд Вінтер пішов.

Лорд Вінтер пішо́в.


— Я так і думав, — сказав Атос.

— Я так і ду́мав, — сказа́в Атос.


— Я вже думав, чи вас не вбито, або чи ви не загоріли? — мовив він.

— Я вже ду́мав, чи вас не вби́то, або́ чи ви не загорі́ли? — мо́вив він.


До того ж він був німий, сліпий, глухий і непохитно відданий.

До того́ ж він був німи́й, сліпи́й, глухи́й і непохи́тно ві́дданий.


Плянше подався до вулиці Голубника, а Д'Артаньян на вулицю Феру.

Пля́нше пода́вся до ву́лиці Голубника́, а Д'Артаньян на ву́лицю Фе́ру.


Вахтовий озвав баркас.

Вахтови́й озва́в барка́с.


— Ні, Іване.

— Ні, Іва́не.


— Він великий боягуз, але вона прекрасна, — шепотів Д'Артаньян.

— Він вели́кий боягу́з, але́ вона́ прекра́сна, — шепоті́в Д'Артаньян.


Глянувши на нього, він побачив, що той зомліває.

Гляну́вши на нього, він поба́чив, що той зомліва́є.


— Сьогодні ввечорі я не бачила нашого ґасконця!

— Сього́дні ввечорі я не ба́чила на́шого ґасконця!


— Та невже ж це правда, Массіно, — запитуєш ти.

— Та невже́ ж це пра́вда, Массіно, — запи́туєш ти.


— Хто вона? — звідався коршмар.

— Хто вона́? — зві́дався коршма́р.


— Хто саме? — спитав кардинал.

— Хто са́ме? — спита́в кардина́л.


— Що ж тоді цікаво? Мій арешт?

— Що ж тоді́ ціка́во? Мій аре́шт?


А кажуть, що Сомко хоче теж із москалем по Гадяцьких пунктах торговатись.

А ка́жуть, що Сомко хо́че теж із москале́м по Га́дяцьких пу́нктах торгова́тись.


— І чудового! — вигукнув хазяїн.

— І чудо́вого! — ви́гукнув хазя́їн.


— А далеко?

— А дале́ко?


— Дід був твій батько, протратив маєток, а тебе мені на біду лишив.

— Дід був твій ба́тько, протра́тив має́ток, а тебе́ мені́ на біду́ лиши́в.


Купив би, а не хочеться йти на підсіння.

Купи́в би, а не хо́четься йти на підсі́ння.


Ті три тисячі з своїм полковником Нечипайлом мали перейти останніми.

Ті три ти́сячі з свої́м́́́ полко́вником Нечипа́йлом ма́ли перейти́ оста́нніми.


Там розташувалися білі люди.

Там розташува́лися бі́лі лю́ди.


То був здоровий гірський орел.

То був здоро́вий гі́рськи́й оре́л.


А не зриваю з ним, бо має гостре перо, ще готов пошкодити.

А не зрива́ю з ним, бо ма́є го́стре перо́, ще гото́в пошко́дити.


Я ще й тут написала таткові карточку і передала тим чоловіком.

Я ще й тут написа́ла та́ткові ка́рточку і передала́ тим чолові́ком.


Урі на знак згоди кивнув головою.

Урі на знак зго́ди кивну́в голово́ю.


Четвертий кінь стояв вже на місці.

Четве́ртий кінь стоя́в вже на мі́сці.


— Джоне, друже мій, я поклався на тебе.

— Джо́не, дру́же мій, я покла́вся на тебе́.


— А може не хотів дати? — втрутив хтось.

— А мо́же не хоті́в да́ти? — втру́тив хтось.


— Вона виконує свої службові обов'язки в Люврі.

— Вона́ вико́нує свої́ службо́ві обо́в'язки в Лю́врі.


— На її вигуки збіглися льокаї.

— На її ви́гуки збі́глися льока́ї.


Ніхто не обізвався на її крики.

Ніхто́ не обізва́вся на її кри́ки.


— Слава тобі, боже! Ну, не тратьмо ж часу й ми.

— Сла́ва тобі́, бо́же! Ну, не тра́тьмо ж ча́су й ми.


Він горнув молоду жінку до себе й зазирав їй в очі.

Він горну́в молоду́ жі́нку до себе́ й зазира́в їй в о́чі.


Бачите, який я добрий.

Ба́чите, яки́й я до́брий.


— Годі бо вам! Ви казатимете ще, що не знаєте Араміса?

— Го́ді бо вам! Ви каза́тимете ще, що не зна́єте Араміса?


Під'їхали до шхуни.

Під'ї́хали до шху́ни.


Але колись він був ткачем, і тому швидко сплутав матросові руки й ноги.

Але́ коли́сь він був ткаче́м, і тому́ шви́дко сплу́тав матро́сові ру́ки й но́ги.


— Я тут виховувалася.

— Я тут вихо́вувалася.


— Де тобі тихо, пане полковнику чи панотче?

— Де тобі́ ти́хо, па́не полко́внику чи панотче?


— Так! Бачу, бачу! — каже сам до себе Шрам.

— Так! Ба́чу, ба́чу! — ка́же сам до себе́ Шрам.


— Добридень, дорогий Д'Артаньяне, — вимовив Араміс.

— Добри́день, дороги́й Д'Артаньяне, — ви́мовив Араміс.


І цього разу він не знайшов свого незнайомого, що зник, ніби зачарований.

І цього́ ра́зу він не знайшо́в свого́ незнайо́мого, що зник, ні́би зачаро́ваний.


Втікаймо лучче заздалегідь!

Втіка́ймо лучче заздалегі́дь!


— Мушу запевнити вас, пане, що я зовсім не питав вас.

— Му́шу запе́внити вас, па́не, що я зо́всім не пита́в вас.


Тої хвилини ввійшов Араміс.

То́ї хвили́ни ввійшо́в Араміс.


— Щож ти зо мною робиш! Заверни орду до бою! Ще ж бойовище тільки розпочалося.

— Щож ти зо мно́ю ро́биш! Заве́рни орду́ до бо́ю! Ще ж бойови́ще ті́льки розпочало́ся.


Потім з'явилися Плянше й Грімо, теж з кіньми своїх панів.

По́тім з'яви́лися Пля́нше й Грі́мо, теж з кі́ньми свої́х пані́в.


— Годі тобі, ми лише зганяли згагу.

— Го́ді тобі́, ми лише́ зганя́ли зга́гу.


Василь Невольник, не жалуючи, поганяє коней.

Васи́ль Нево́льник, не жа́луючи, поганя́є ко́ней.


І я зненавиділа її, як свою суперницю.

І я знена́виділа її, як свою́ супе́рницю.


— Бог ще не сказав останнього свого слова.

— Бог ще не сказа́в оста́ннього свого́ сло́ва.


Бог спас мене.

Бог спас мене́.


Нарешті Марина побачила й живого свідка свого дитинства — то був сад.

Наре́шті Мари́на поба́чила й живо́го сві́дка свого́ дити́нства — то був сад.


Міледі зрозуміла, що треба опанувати становище.

Міле́ді зрозумі́ла, що тре́ба опанува́ти стано́вище.


Жінка та діти плакали, але всім зробилося лекше, бо дуже мордувався.

Жі́нка та ді́ти пла́кали, але́ всім зроби́лося ле́кше, бо ду́же мордува́вся.


— Чи годиться ж мені вигубляти своїх людей за Вкраїну? — міркував хан.

— Чи годи́ться ж мені́ вигубля́ти свої́х люде́й за Вкраї́ну? — міркува́в хан.


Як ось смерком їде Кирило Тур, а за ним десятеро запорожців у двір.

Як ось смерко́м ї́де Кири́ло Тур, а за ним де́сятеро запоро́жців у двір.


— А чому ж у нього так мало купують?

— А чому́ ж у нього так ма́ло купу́ють?


Деякий час після розмови козаки їхали мовчки.

Де́який час пі́сля розмо́ви козаки́ ї́хали мо́вчки.


— Що сталося?

— Що ста́лося?


— Це ще тільки передня валка.

— Це ще ті́льки пере́дня ва́лка.


— Просимо ж до нас на вечерю.

— Про́симо ж до нас на вече́рю.


— Той, кого тобі треба.

— Той, кого тобі́ тре́ба.


— Аджеж вона живе в нього!

— Аджеж вона́ живе́ в нього!


— Він посилав по мене, — згорда відповів крамар.

— Він посила́в по мене́, — зго́рда відпові́в кра́мар.


На вулицях невеликого повітового міста М.

На ву́лицях невели́кого повіто́вого мі́ста М.


— То й поготів, — сказав Атос.

— То й поготі́в, — сказа́в Атос.


— Як ваше ім'я, юначе? — спитав Атос.

— Як ва́ше ім'я́, юна́че? — спита́в Атос.


Як будувати хатину, то дах треба насипати землею.

Як будува́ти хати́ну, то дах тре́ба наси́па́ти земле́ю.


Проїхавши під двома арками, карета спинилась у темному чотирьохкутньому дворі.

Прої́хавши під двома́ а́рками, каре́та спини́лась у те́мному чотирьохкутньому дворі́.


Дійсно, баркас причалив до шхуни.

Ді́йсно, барка́с прича́лив до шху́ни.


— Це все єдине — верескнула молода жінка.

— Це все єди́не — верескну́ла молода́ жі́нка.


— Не ховайсь од мене, серденько,— каже Петро.

— Не хова́йсь од мене́, серде́нько,— ка́же Петро́.


— Її взивають міледі, та вона, мабуть, французка.

— Її взива́ють міле́ді, та вона́, ма́бу́ть, францу́зка.


— Будь мені за рідну сестру.

— Будь мені́ за рі́дну сестру́.


На це видовисько звідусюди позбігалися люди.

На це видо́висько звідусю́ди позбігалися лю́ди.


Татарські загони, що набігли на Поділля, були невеликі.

Тата́рські заго́ни, що набі́гли на Поді́лля, були́ невели́кі.


— Який жах! — вигукнув Д'Артаньян.

— Яки́й жах! — ви́гукнув Д'Артаньян.


— Ви, здається, надто запалюєтесь щодо пані Бонасьє.

— Ви, здає́ться, на́дто запа́люєтесь що́до па́ні Бонасьє.


— Вип'єм же ще по кубку!

— Ви́п'єм же ще по ку́бку!


— Із останніх? Думаю, що ні.

— Із оста́нніх? Ду́маю, що ні.


— Вас посилає вельможна особа, вельможна особа чекає на вас.

— Вас посила́є вельмо́жна осо́ба, вельмо́жна осо́ба чека́є на вас.


Петро хотів би пробратись до панотця.

Петро́ хоті́в би пробра́тись до панотця́.


Міледі майже не опиралася.

Міле́ді ма́йже не опира́лася.


— Польща могутня.

— По́льща могу́тня.


Юнак пішов до Араміса.

Юна́к пішо́в до Араміса.


І взяв її за руку і поцілував, як дитину.

І взяв її за ру́ку і поцілува́в, як дити́ну.


— Івана Мартиновича волимо! Брюховецького, Брюховецького волимо!

— Іва́на Марти́новича во́лимо! Брюхове́цького, Брюхове́цького во́лимо!


Ми це бачили — дівчина і я.

Ми це ба́чили — ді́вчи́на і я.


Староміський повісив свою сиву голову.

Староміський пові́сив свою́ си́ву го́лову.


— Раз, два, — сказав він, рахуючи арештантів, — а третій де?

— Раз, два, — сказа́в він, раху́ючи арешта́нтів, — а тре́тій де?


Ось і тепер я щойно повернувся з дороги, і мої собаки ще навіть не відпочили.

Ось і тепе́р я що́йно поверну́вся з доро́ги, і мої́ соба́ки ще на́віть не відпочи́ли.


Геть, кажу, оступись!

Геть, кажу́, оступи́сь!


— Я піду в манастир.

— Я піду́ в манасти́р.


У день нас наче дражнили облудні сонця.

У день нас на́че дражни́ли облу́дні со́нця.


Цей мир вимагатиме посередника, і за такого посередника буду я.

Цей мир вимага́тиме посере́дника, і за тако́го посере́дника бу́ду я.


Але він мав справу із справним бойцем.

Але́ він мав спра́ву із спра́вним бойце́м.


Бесідники помчали в різні боки.

Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.


Ось так, гаразд! Дуже хороше!

Ось так, гара́зд! Ду́же хоро́ше!


— Це мій вуйко, брат моєї мами.

— Це мій ву́йко, брат моє́ї ма́ми.


Богун зблід на виду.

Богу́н зблід на виду́.


— О, я певна цього.

— О, я пе́вна цього́.


Гадаю, що краще вам тепер поїхати звідціля, поки їх ще нема.

Гада́ю, що кра́ще вам тепе́р пої́хати звідціля́, по́ки їх ще нема́.


А я думаю, що на якийсь час треба перестати робити.

А я ду́маю, що на яки́йсь час тре́ба переста́ти роби́ти.


Сонна лінивість ще держить ув обіймах її тіло.

Со́нна ліни́вість ще де́ржить ув обі́ймах її ті́ло.


От тобі й рада!

От тобі́ й ра́да!


Я силкуюся пригадати деякі обставини.

Я силку́юся пригада́ти де́які обста́вини.


— А втім це єдине, що ми можемо вам сказати.

— А втім це єди́не, що ми мо́жемо вам сказа́ти.


Мусите піднятись до мене.

Му́сите підня́тись до мене́.


Тиміш узяв до рук рушницю, націливсь і стрельнув.

Тиміш узя́в до рук рушни́цю, наці́ливсь і стре́льнув.


В тій хвилі від нашої возівні почувся дзвоник.

В тій хви́лі від на́шої возівні́ почу́вся дзво́ник.


Я люблю людей з розумом і серцем.

Я люблю́ люде́й з ро́зумом і се́рцем.


Міледі очима почала шукати чогось круг себе.

Міле́ді очи́ма почала́ шука́ти чого́сь круг себе́.


Я здогадався, але спізнився на одну хвилину.

Я здогада́вся, але́ спізни́вся на одну́ хвили́ну.


Тут мій Генрись пропав.

Тут мій Генри́сь пропа́в.


Довго тривала ревізія.

До́вго трива́ла реві́зія.


— На коней да до Ічні!

— На ко́ней да до І́чні!


Можу закластися, що вона скоро повернеться.

Мо́жу закла́стися, що вона́ ско́ро поверне́ться.


— Індійців тут, здається, чимало?

— Інді́йців тут, здає́ться, чима́ло?


Король відповів, що порадиться про це ще з кардиналом.

Коро́ль відпові́в, що пора́диться про це ще з кардина́лом.


В лісі було ще темно, тихо і глухо.

В лі́сі було́ ще те́мно, ти́хо і глу́хо.


Ваш пан Бонасьє обридає мені.

Ваш пан Бонасьє обрида́є мені́.


І цього разу він не знайшов свого незнайомого, що зник, ніби зачарований.

І цього́ ра́зу він не знайшо́в свого́ незнайо́мого, що зник, ні́би зачаро́ваний.


І ось вона — серед білого дня — під'їхала до дверей танцюристки.

І ось вона́ — се́ред бі́лого дня — під'ї́хала до двере́й танцюри́стки.


Але їм іще цього мало.

Але́ їм іще́ цього́ ма́ло.


Вони відбули довгу подорож і вмирали з голоду та згаги.

Вони́ відбули́ до́вгу по́дорож і вмира́ли з го́лоду та зга́ги.


— Але що сталося з моїми руками? — спитала міледі.

— Але́ що ста́лося з мої́ми рука́ми? — спита́ла міле́ді.


Тоді Шрам сів конець стола, підпер руками сиву голову і гірко заплакав.

Тоді́ Шрам сів коне́ць стола́, підпе́р рука́ми си́ву го́лову і гі́рко запла́кав.


— Він тішив себе тим, що, залишившися тут, не обрався би клопоту.

— Він ті́шив себе́ тим, що, залишившися тут, не обра́вся би кло́поту.


Патруль пішов далі.

Патру́ль пішо́в да́лі.


Себто вже наш брат їм не куппанія,— от воно що!

Се́бто вже наш брат їм не куппанія,— от воно́ що!


Прощайте, бувайте здорові й подеколи повідомляйте про себе.

Проща́йте, бува́йте здоро́ві й поде́коли повідомля́йте про себе́.


Д'Артаньян стояв й розглядав цього чоловіка.

Д'Артаньян стоя́в й розгляда́в цього́ чолові́ка.


Я прокинувся о шостій.

Я проки́нувся о шо́стій.


Мати роздала їм обом по їх звичайній порції, а свою порцію понесла до кухні.

Ма́ти роздала́ їм обо́м по їх звича́йній по́рції, а свою́ по́рцію понесла́ до ку́хні.


— Не в тім справа, — почервонів Араміс.

— Не в тім спра́ва, — почервоні́в Араміс.


— А якого ж ви біса гналися за мною?

— А яко́го ж ви бі́са гна́лися за мно́ю?


Моллі мимоволі відступилась.

Моллі мимово́лі відступи́лась.


— А що ж робитимемо ми в Лондоні?

— А що ж роби́тимемо ми в Ло́ндоні?


Чи молитву, чи до мене щось говорить, не можу розуміти.

Чи моли́тву, чи до мене́ щось гово́рить, не мо́жу розумі́ти.


Пораненого, як ми казали, в тяжкому стані знесено туди ще раніш.

Пора́неного, як ми каза́ли, в тяжко́му ста́ні зне́сено туди́ ще рані́ш.


— Ні, — вагаючися, відказав Біль.

— Ні, — вага́ючися, відказа́в Біль.


Гвинтовка тілько засміявсь.

Гвинтовка ті́лько засмія́всь.


— І ось тут, на!

— І ось тут, на!


Але ви гарний час вибрали для від'їзду.

Але́ ви га́рний час ви́брали для від'ї́зду.


Льокаї мали вартувати.

Льокаї ма́ли вартува́ти.


Тебе ж євнухи вільно по табору пускають.

Тебе́ ж є́внухи ві́льно по та́бору пуска́ють.


Але він утік до священика.

Але́ він уті́к до священика.


За хвилину двері відчинились, і звідти глянуло бліде обличчя Атосове.

За хвили́ну две́рі відчини́лись, і зві́дти гля́нуло бліде́ обли́ччя Ато́сове.


Я відповідаю за нього.

Я відповіда́ю за нього.


На смерть зляканий, Бонасьє цілу ніч не стулював повік.

На смерть зля́каний, Бонасьє́ ці́лу ніч не сту́лював пові́к.


Це вам сплатили за Жюсака.

Це вам сплати́ли за Жюсака.


— У державній зраді! — верескнув переляканий Бонасьє.

— У держа́вній зра́ді! — верескну́в переля́каний Бонасьє.


Він рішив протягом всієї ночи ані на хвилину не змикати очей.

Він ріши́в про́тягом всіє́ї ночи ані́ на хвили́ну не змика́ти оче́й.


Атос повторив запитання, яке поставив уже першому перехожому.

Атос повтори́в запита́ння, яке́ поста́вив уже́ пе́ршому перехо́жому.


Журба мене, моя мати, скоро з ніг ізвалить.

Журба́ мене́, моя́ ма́ти, ско́ро з ніг ізва́лить.


— Пане господарю! — каже.

— Па́не госпо́дарю! — ка́же.


Ці пани, — вказав він на вбитих, — нас не почують.

Ці пани́, — вказа́в він на вби́тих, — нас не почу́ють.


— Овва, велика здобич! І на що би вона тобі здалася, хоч би й забив?

— Овва́, вели́ка здо́бич! І на що би вона́ тобі́ здала́ся, хоч би й заби́в?


— Отож, бачите, Тревій — перебив король, — вони напались перші!

— Ото́ж, ба́чите, Тревій — переби́в коро́ль, — вони́ напа́лись пе́рші!


— Ну, то й на те зробимо нотаріяльний контракт.

— Ну, то й на те зро́бимо нотаріяльний контра́кт.


Оба були жиди.

Оба́ були́ жиди́.


— Ось тут в Горбачовім плесі здоровенна щука є.

— Ось тут в Горбачо́вім пле́сі здорове́нна щу́ка є.


Як ти постарів, голубе мій!

Як ти поста́рі́в, го́лубе мій!


І дійсно, Атос був надзвичайна людина.

І ді́йсно, Атос був надзвича́йна люди́на.


— Ні, монсеньєр!

— Ні, монсеньє́р!


Між нами все було уложене.

Між нами все було́ уло́жене.


— Це зайве, у мене вдома досить цього припасу.

— Це за́йве, у мене́ вдо́ма до́сить цього́ припа́су.


— Туди, куди нам наказано вас одвести.

— Туди́, куди́ нам нака́зано вас одвести́.


— Ти щасливий, — повторила ти якось бездушно, мов луна.

— Ти щасли́вий, — повтори́ла ти я́ко́сь безду́шно, мов луна́.


— Ну, й що ж? — спитав Д'Артаньян.

— Ну, й що ж? — спита́в Д'Артаньян.


— Висока на зріст, ставна.

— Висо́ка на зріст, ста́вна.


Через рік, як виноград поспіє,.

Че́рез рік, як виногра́д поспі́є,.


Д'Артаньян шанобливо вклонився.

Д'Артаньян шанобли́во вклони́вся.


— Я наводив вам свої міркування.

— Я наво́див вам свої́ міркува́ння.


— Всюди такі! — сказав, мов припечатав, Вовкун.

— Всю́ди такі́! — сказа́в, мов припеча́тав, Вовку́н.


— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — крикнув Фелтон.

— Герцоґ Б'юкенгемський, герцоґ Б'юкенгемський! — кри́кнув Фелтон.


Він знов махнув рукою і звісив голову.

Він знов махну́в руко́ю і зві́сив го́лову.


— Що ж? Вам, Атосе, не до вподоби цей плян? — спитав Д'Артаньян.

— Що ж? Вам, Атосе, не до вподо́би цей плян? — спита́в Д'Артаньян.


— Ну, і далі?

— Ну, і да́лі?


Треба було подбати про рану.

Тре́ба було́ подба́ти про ра́ну.


— Ви — пан Д'Артаньян.

— Ви — пан Д'Артаньян.


— Падають з неба, мій люб'язний, падають з неба!

— Па́дають з не́ба, мій люб'я́зний, па́дають з не́ба!


— Я зрозумів це з язика, дуже неповоротного та з пульса, дуже частого.

— Я зрозумі́в це з язика́, ду́же неповоро́тного та з пу́льса, ду́же ча́стого.


А Іванцеві того було й треба.

А Іва́нцеві того́ було́ й тре́ба.


— Сір, — усміхнувся кардинал, — я вважав себе за вільного від такого підозріння.

— Сір, — усміхну́вся кардина́л, — я вважа́в себе́ за ві́льного від тако́го підозрі́ння.


Ось заїдьмо лиш до господи.

Ось заї́дьмо лиш до госпо́ди.


— Ні, друже, — сказав він.

— Ні, дру́же, — сказа́в він.


А козакові поле не поле, море не море, щоб ізнайти долю.

А козако́ві по́ле не по́ле, мо́ре не мо́ре, щоб ізнайти́ до́лю.


Отже, Д'Артаньян не мав часу баритися з коханням.

О́тже, Д'Артаньян не мав ча́су бари́тися з коха́нням.


— Не кажіть цього, мадам, — відповів Фелтон.

— Не кажі́ть цього́, мада́м, — відпові́в Фелтон.


— Що ж, виробляй собі, як хочеш!

— Що ж, виробля́й собі́, як хо́чеш!


— А тебе ж, діду, звідки і куди господь несе?

— А тебе́ ж, ді́ду, зві́дки і куди́ госпо́дь несе́?


— Звідки ж про це можна знати?

— Зві́дки ж про це мо́жна зна́ти?


— Тепер мені так до обнімання, як грішнику до гарячої сковороди.

— Тепе́р мені́ так до обніма́ння, як грі́шнику до гаря́чої сковороди́.


— Та це ж не відповідь.

— Та це ж не ві́дповідь.


Грімо рухом голови підтвердив цю гадку.

Грі́мо ру́хом голови́ підтве́рдив цю га́дку.


Північне сяйво розмальовувало небо тремкими, мінливими фарбами.

Півні́чне ся́йво розмальо́вувало не́бо тре́мкими, мінли́вими фа́рбами.


Атос витяг шпаду й заступив йому дорогу.

Атос ви́тяг шпа́ду й заступи́в йому доро́гу.


О десятій він підійшов до воріт Ешель.

О деся́тій він підійшо́в до ворі́т Ешель.


Була вона якась несподівана, ота зустріч Фреди з місис Епінґвел.

Була́ вона́ яка́сь несподі́вана, ота́ зу́стріч Фреди з мі́сис Епінґвел.


— Так, сер, не раз я робив це в себе у божій країні.

— Так, сер, не раз я роби́в це в себе́ у бо́жій краї́ні.


Оповідаючи всім про те, що сталося, він лютував проти білих тварин.

Оповіда́ючи всім про те, що ста́лося, він лютува́в про́ти бі́лих твари́н.


Він кинувся в воду і поплив на середину виру.

Він ки́нувся в воду́ і попли́в на сере́дину ви́ру.


Він відчув ніби таємну радість, що назавжди спекався цієї непевної спільниці.

Він відчу́в ні́би тає́мну ра́дість, що наза́вжди́ спе́кався ціє́ї непе́вної спі́льниці.


Мошко засміявся на ціле горло.

Мошко́ засмія́вся на ці́ле го́рло.


— Та це ж неможливо! — Вона намагалася вбити свого дівера?

— Та це ж неможли́во! — Вона́ намага́лася вби́ти свого́ ді́вера?


Ти вільна порушити умову, бо вона не вільна, а примусова.

Ти ві́льна пору́шити умо́ву, бо вона́ не ві́льна, а примусо́ва.


Вона не лише подобалась, вона п'янила.

Вона́ не лише́ подо́балась, вона́ п'яни́ла.


— Ми ще не на шляху туди.

— Ми ще не на шляху́ туди́.


— Ну, ну, — кажу — будь тихо, не плач! Роздягнись та йди спати!

— Ну, ну, — кажу́ — будь ти́хо, не плач! Роздягни́сь та йди спа́ти!


Кров і гнів ударили йому в голову.

Кров і гнів уда́рили йому в го́лову.


Та він правдивий, глибокий і тривкий.

Та він правди́вий, глибо́кий і тривки́й.


— О, щоб вас господь побив праведним громом! — каже тоді Шрам.

— О, щоб вас госпо́дь поби́в пра́ведним гро́мом! — ка́же тоді́ Шрам.


— Не стріляти і вперед!

— Не стріля́ти і впере́д!


— Слухайте! Ви ж бо божевільний.

— Слу́хайте! Ви ж бо божеві́льний.


Свого поштового коня він залишив коло воріт.

Свого́ пошто́вого коня́ він зали́ши́в ко́ло ворі́т.


Люди з непритомними очима шукали людину, що принесла такі катастрофічні звістки.

Лю́ди з неприто́мними очи́ма шука́ли люди́ну, що принесла́ такі́ катастрофі́чні звістки́.


— Будьте спокійні, мілорде.

— Бу́дьте спокі́йні, мілорде.


То я до вас чаювати піду, а ви вже, прохаю, до нас обідати.

То я до вас чаюва́ти піду́, а ви вже, проха́ю, до нас обі́дати.


Петро мій мов удруге на світ народивсь.

Петро́ мій мов удру́ге на світ народи́всь.


Ян біг наосліп, бо звучало йому в ушах одне тільки слово жити.

Ян біг нао́сліп, бо звуча́ло йому в уша́х одне́ ті́льки сло́во жи́ти.


Знявся гармидер і галас, — ціла метушня.

Зня́вся гарми́дер і га́лас, — ці́ла метушня́.


— Ви будете батько товариша Максима Гречки?

— Ви бу́дете ба́тько това́риша Макси́ма Гре́чки?


— Юда ти беззаконний! — кричить Петро.

— Ю́да ти беззако́нний! — кричи́ть Петро́.


Нема нащо нам брататися з одвічними ворогами нашими бусурманами.

Нема́ на́що нам брата́тися з одві́чними ворога́ми на́шими бусурма́нами.


— Ви давно не грали?

— Ви давно́ не гра́ли?


— Ну, то робіть, — відповів Гава, здвигаючи плечима.

— Ну, то робі́ть, — відпові́в Га́ва, здвига́ючи плечи́ма.


Го, го, небоже, хто в наші руки попав, той сухо не вийде.

Го, го, небоже, хто в на́ші ру́ки попа́в, той су́хо не ви́йде.


— Чого ти ще хочеш од мене, спокуснику? Ти хочеш, щоб я ще грав?

— Чого́ ти ще хо́чеш од мене́, споку́снику? Ти хо́чеш, щоб я ще грав?


— Манюсю, я підлий, я негідний! Я програв тебе в карти.

— Маню́сю, я пі́дли́й, я негі́дний! Я програ́в тебе́ в ка́рти.


Жюсак між тим вишиковував своїх салдатів.

Жюсак між тим вишико́вував свої́х салда́тів.


— Але кого? Кого? На кого покластися?

— Але́ кого? Кого? На кого покла́стися?


Сашку на місці повісили.

Са́шку на мі́сці пові́сили.


Страх хоть кого візьме.

Страх хоть кого ві́зьме.


— Пробачте, люб'язний земляче! Я був невільний.

— Проба́чте, люб'я́зний земля́че! Я був неві́льний.


— В який спосіб?

— В яки́й спо́сіб?


Батько такий твердий, такий сильний та строгий, прохав у нього вибачення.

Ба́тько таки́й тверди́й, таки́й си́льний та стро́гий, проха́в у нього ви́бачення.


Говорила про свою любов та про багато инших речей, що їх я не міг зрозуміти.

Говори́ла про свою́ любо́в та про бага́то инших рече́й, що їх я не міг зрозумі́ти.


Зробивши ледве чи десять кроків, він повернувся.

Зроби́вши ле́две чи де́сять кро́ків, він поверну́вся.


Демони так швидко не вмирають, будьте спокійні.

Де́мони так шви́дко не вмира́ють, бу́дьте спокі́йні.


— Вибачте, пане, але я не думаю, щоб він міг тепер же прийняти вас.

— Ви́бачте, па́не, але́ я не ду́маю, щоб він міг тепе́р же прийня́ти вас.


— Щоб нашим ворогам було тяжко!

— Щоб на́шим ворога́м було́ тя́жко!


Портос кинув службу й наступного року одружився з пані Кокнар.

Портос ки́нув слу́жбу й насту́пного ро́ку одружи́вся з па́ні Кокна́р.


— Ось, як приємно сталося, коли Бог привів познайомитись.

— Ось, як приє́мно ста́лося, коли́ Бог приві́в познайо́митись.


Ганна Австрійська ступила крок назад і пополотніла.

Га́нна Австрі́йська ступи́ла крок наза́д і пополотніла.


— Що про те питати, чого не вернеш? — каже Шрам.

— Що про те пита́ти, чого́ не ве́рнеш? — ка́же Шрам.


Пощастило йому так добре стати, що через козацькі голови усе було видно.

Пощасти́ло йому так до́бре ста́ти, що че́рез коза́цькі го́лови усе́ було́ ви́дно.


— Моя, пане, — відповіла молода жінка ледве чутно.

— Моя́, па́не, — відповіла́ молода́ жі́нка ле́две чу́тно.


Допомагав їй Василь Невольник.

Допомага́в їй Васи́ль Нево́льник.


Ваша мати долучить до них рецепт бальзаму, що вона одержала від одної циганки.

Ва́ша ма́ти долу́чить до них реце́пт бальза́му, що вона́ оде́ржала від одно́ї цига́нки.


Із ким водишся, тому й потурати доводиться! — наче виправдувався пан Андрій.

Із ким во́дишся, тому́ й потура́ти дово́диться! — на́че випра́вдувався пан Андрі́й.


Присутні всі мовчали.

Прису́тні всі мовча́ли.


— Чи буде мені дозволено попередити дружину?

— Чи бу́де мені́ дозво́лено попере́дити дружи́ну?


— Продати діяманта, — відповів Араміс.

— Прода́ти діяманта, — відпові́в Араміс.


Офіцер сів у човен разом з нею.

Офіце́р сів у чо́вен ра́зом з не́ю.


Ти вільний до сьомої вечора.

Ти ві́льний до сьо́мої ве́чора.


Це зовсім невинне створіння.

Це зо́всім неви́нне створі́ння.


За годину Рошфор учвал мчав назад.

За годи́ну Рошфо́р учвал мчав наза́д.


— Не їдьмо нині до театру!

— Не ї́дьмо ни́ні до теа́тру!


Д'Артаньян почервонів аж до білка очей.

Д'Артаньян почервоні́в аж до білка́ оче́й.


Учора вона випадково завітала туди, саме тоді, коли в нього був і я.

Учо́ра вона́ випадко́во завіта́ла туди́, са́ме тоді́, коли́ в нього був і я.


Якщо попливете за водою, то зустрінете росіян.

Якщо́ попливете́ за водо́ю, то зустрі́нете росія́н.


Ось як стоїть тепер справа.

Ось як стої́ть тепе́р спра́ва.


Та будьте спокійні, вона не почує нас, бо не лягає спати раніш, як опівночі.

Та бу́дьте спокі́йні, вона́ не почу́є нас, бо не ляга́є спа́ти рані́ш, як опі́вночі.


Ніщо не помагало і пан Андрій, де далі, тільки дужче глузував із нього.

Ніщо́ не помага́ло і пан Андрі́й, де да́лі, ті́льки ду́жче глузува́в із нього.


Ось слухай лишень, братику, який мені сон сьогодні перед світом снився.

Ось слу́хай лише́нь, бра́тику, яки́й мені́ сон сього́дні пе́ред сві́том сни́вся.


Зважте сами, скільки вам потрібно, і не заважайте мені.

Зва́жте сами́, скі́льки вам потрі́бно, і не заважа́йте мені́.


І весь же той гармидер чинивсь через стіну од Лесі.

І весь же той гарми́дер чини́всь че́рез стіну́ од Ле́сі.


Побачивши здалека ґвардійський мундир, він поскакав просто до Д'Артаньяна.

Поба́чивши зда́лека ґварді́йський мунди́р, він поскака́в про́сто до Д'Артаньяна.


— А чого він чекає? — спитав другий.

— А чого́ він чека́є? — спита́в дру́гий.


Та яким чином, Мускетоне, цей коник опинився в твоїх руках?

Та яки́м чи́ном, Мускетоне, цей ко́ник опини́вся в твої́х рука́х?


Щось тверде в середині.

Щось тверде́ в сере́дині.


Ходімте вмирати, куди нас посилають.

Ходімте вмира́ти, куди́ нас посила́ють.


— Будь ласка, милости просимо.

— Будь ла́ска, ми́лости про́симо.


— У справах короля?

— У спра́вах короля́?


Ой, у Краснім на ставочку.

Ой, у Кра́снім на ставочку.


— Се,— каже,— наш юродивий Кирило Тур.

— Се,— ка́же,— наш юроди́вий Кири́ло Тур.


— Коло сотні.

— Ко́ло со́тні.


— А, — недбало промовив Портос, — це одна герцоґиня, моя приятелька.

— А, — недба́ло промо́вив Портос, — це одна́ герцоґиня, моя́ при́ятелька.


— Я помру, виконуючи свій обов'язок.

— Я помру́, вико́нуючи свій обо́в'язок.


Дуже маючий обиватель із Любельського.

Ду́же маючий обива́тель із Любельського.


— Де воно? — повторив Кент.

— Де воно́? — повтори́в Кент.


Обличчя її набуло виразу страшенної загрози й виклику.

Обли́ччя її набу́ло́ ви́разу страше́нної загро́зи й ви́клику.


І жду й боюся.

І жду й бою́ся.


Чорти б мене взяли і тебе заразом, коли оце зараз не будемо промивати.

Чорти́ б мене́ взя́ли і тебе́ заразо́м, коли́ оце́ за́раз не бу́демо промива́ти.


— І ці навіски, — додала пані Бонасьє, — треба повернути.

— І ці наві́ски, — додала́ па́ні Бонасьє, — тре́ба поверну́ти.


Пан Андрій те помічав і непомітно посміхувався.

Пан Андрі́й те поміча́в і непомі́тно посмі́хувався.


— Та що! Під'їхали нас братчики так, що тілько ушима стрепенули!

— Та що! Під'ї́хали нас бра́тчики так, що ті́лько ушима стрепену́ли!


— Кирило Тур, чи чуєш?

— Кири́ло Тур, чи чу́єш?


Розмова повернула на веселе.

Розмо́ва поверну́ла на весе́ле.


— Що ти верзеш, дурний?

— Що ти верзе́ш, дурни́й?


— Ходім! Я вірю вам, мій друже.

— Ходім! Я ві́рю вам, мій дру́же.


Той, кого ви зробили найщасливіщим з людей.

Той, кого ви зроби́ли найщасли́ві́щим з люде́й.


Ну, та й добре ж іде ваша справа!

Ну, та й до́бре ж іде́ ва́ша спра́ва!


Дід Гарасим ждав смерти.

Дід Гара́сим ждав смерти.


Не чути нічогісінько.

Не чу́ти нічогі́сінько.


— Та Верша ж! А ти хто?

— Та Верша ж! А ти хто?


Слід тільки вміти чекати.

Слід ті́льки вмі́ти чека́ти.


На хвилину між двома бесідниками запанувала глибока мовчанка.

На хвили́ну між двома́ бе́сідниками запанува́ла глибо́ка мовча́нка.


В мене того не можна.

В мене́ того́ не мо́жна.


А клень мов скажений кидав собою посеред виру.

А клень мов скаже́ний ки́дав собо́ю посе́ре́д ви́ру.


На мене дихнуло любе тепло, не знаю чи від натопленої печі, чи від її особи.

На мене́ дихну́ло лю́бе тепло́, не зна́ю чи від нато́пленої пе́чі, чи від її осо́би.


Листок із телеграмою.

Листо́к із телегра́мою.


Вона закінчила побачення жестом, який не залишав сумніву щодо характеру розмови.

Вона́ закі́нчи́ла поба́чення же́стом, яки́й не залиша́в су́мніву що́до хара́ктеру розмо́ви.