Мішок уже був порожній, але грузоємність ваги збільшилася до безмежности.

Мішо́к уже́ був поро́жній, але́ грузоє́мність ваги́ збі́льшилася до безмежности.


А потім сяде до фортеп'яна, вдарить кілька акордів і затягне пісню.

А по́тім ся́де до фортеп'яна, вда́рить кі́лька ако́рдів і затя́гне пі́сню.


— Що за дурна в тебе голова, брате,— каже Кирило Тур.

— Що за дурна́ в тебе́ голова́, бра́те,— ка́же Кири́ло Тур.


— Біжи до Атоса, Портоса та Араміса.

— Біжи́ до Атоса, Портоса та Араміса.


Нехай не вмирає козацька слава!

Неха́й не вмира́є коза́цька сла́ва!


Ви чули вже за нього, правда ж, мій друже?

Ви чу́ли вже за нього, пра́вда ж, мій дру́же?


О, я розумію, що зустріч із ним налякала вас.

О, я розумі́ю, що зу́стріч із ним наляка́ла вас.


— Плюньте на мене, знущайтесь.

— Плю́ньте на мене́, знуща́йтесь.


Були вже сімдесяті роки минулого сторічча, коли Максим покінчив ґімназію.

Були́ вже сімдеся́ті ро́ки́ мину́лого сторі́чча, коли́ Макси́м покінчи́в ґімназію.


Бонасьє не лягав спати.

Бонасьє́ не ляга́в спа́ти.


Од'їхав назад до Ніженя ні з чим.

Од'ї́хав наза́д до Ніженя ні з чим.


— А покажіть мені цей перстень.

— А покажі́ть мені́ цей пе́рстень.


— Ви — повія, — голосно проказав він — і мусите прийняти належну кару.

— Ви — пові́я, — го́лосно проказа́в він — і му́сите прийня́ти нале́жну ка́ру.


Ні, помиляємось, він знайшов покупця на діямант.

Ні, помиля́ємось, він знайшо́в покупця́ на діяма́нт.


— Куди се ти мчишся, синку?

— Куди́ се ти мчи́шся, синку́?


Аж ось якась темна постать людини виникла з поза скелі.

Аж ось яка́сь те́мна по́стать люди́ни ви́никла з по́за ске́лі.


— Паніматко! Учора діло пішло було на лад, да й розв'язалось із твоєї ласки.

— Паніматко! Учо́ра ді́ло пішло́ було́ на лад, да й розв'яза́лось із твоє́ї ла́ски.


— Ви, мабуть, не маєте грошей?

— Ви, ма́бу́ть, не ма́єте грошей?


Тарас Сурмач давно вже од'їхав.

Тара́с Сурмач давно́ вже од'ї́хав.


Чи не будете ви пані Шпакова Олександра Платонівна?

Чи не бу́дете ви па́ні Шпакова Олекса́ндра Плато́нівна?


Біля брами збився галас, счинилася колотнеча.

Бі́ля бра́ми зби́вся га́лас, счини́лася колотне́ча.


У такий спосіб ми не розлучатимемось ні на хвилину.

У таки́й спо́сіб ми не розлуча́тимемось ні на хвили́ну.


— А, ви таки прокинулись, мадам? — сказав він.

— А, ви таки́ проки́нулись, мада́м? — сказа́в він.


Спіймавши блискучий погляд допитливих, огнистих очей, вона здригнулася.

Спійма́вши блиску́чий по́гляд допи́тливих, огни́стих оче́й, вона́ здригну́лася.


Залишалося ще три льє.

Залиша́лося ще три льє.


— Не зви мене, Астарочка, Газізею.

— Не зви мене́, Аста́рочка, Газізе́ю.


Дідько не візьме.

Ді́дько не ві́зьме.


— Не бійтеся, діти! — говорив він.

— Не бі́йтеся, ді́ти! — говори́в він.


Куди в біса оті гладуни! вони тут зовсім непридатні.

Куди́ в бі́са оті́ гладуни! вони́ тут зо́всім неприда́тні.


Ми заїхали до готелю.

Ми заї́хали до готе́лю.


— Ой, боже ж мій! Що це ви коїте, пане?

— Ой, бо́же ж мій! Що це ви ко́їте, па́не?


— Краще вже й не кажіть, пане, — відповів слуга.

— Кра́ще вже й не кажі́ть, па́не, — відпові́в слуга́.


Почулось свистіння зброї, зойк жертви, і безголовий труп упав на землю.

Почу́лось свисті́ння збро́ї, зойк же́ртви, і безголо́вий труп упа́в на зе́млю.


Марина глянула на чоловіка вдячними очима.

Мари́на гля́нула на чолові́ка вдя́чними очи́ма.


Нічого й казати Петрові.

Ні́чого й каза́ти Петро́ві.


— Чого ж ти, чого, Мариночко? Чого ж ще бажати? У твоїй країні щастя й радість!

— Чого́ ж ти, чого́, Мари́ночко? Чого́ ж ще бажа́ти? У твої́й краї́ні ща́стя й ра́дість!


— Пан Д'Артаньян.

— Пан Д'Артаньян.


Він знов кашляє, та в перестанках щось бубонить.

Він знов ка́шляє, та в переста́нках щось бубони́ть.


Давали мені хліба, сиру, допускали мене до своїх забав.

Дава́ли мені́ хлі́ба, си́ру, допуска́ли мене́ до свої́х заба́в.


— Він мене вб'є, як наздожене.

— Він мене́ вб'є, як наздожене́.


Я радий би глухівчанам помочі дати, а не бити на них.

Я ра́дий би глухівчанам по́мочі да́ти, а не би́ти на них.


Решту ви знаєте.

Ре́шту ви зна́єте.


Спершу мені здалось, що я увійшов у квартиру духовної особи.

Спе́ршу мені́ здало́сь, що я увійшо́в у кварти́ру духо́вної осо́би.


— А може добра кладка?

— А мо́же до́бра кла́дка?


— Наблизьтесь та поясніть, що ви робите тут цієї години?

— Набли́зьтесь та поясні́ть, що ви ро́бите тут ціє́ї годи́ни?


Д'Артаньян вклонився герцоґові й налагодився відійти.

Д'Артаньян вклони́вся герцоґові й нала́годився відійти́.


Не потребуєте по ярмарках волочитися.

Не потребу́єте по я́рмарках волочи́тися.


Фелтон належав їй.

Фелтон нале́жав їй.


— Та скажіть, чого вам треба?

— Та скажі́ть, чого́ вам тре́ба?


— Але, коли господь забороняє брехати, тим суворіш забороняє він самогубство.

— Але́, коли́ госпо́дь забороня́є бреха́ти, тим суво́ріш забороня́є він самогу́бство.


Кобзаря почастували горілкою, і він почав заїдати салом.

Кобзаря́ почастува́ли горі́лкою, і він поча́в заїда́ти са́лом.


— Подобаєшся мені.

— Подо́баєшся мені́.


Цілує в очі,.

Цілу́є в о́чі,.


Він теж шукав особистої помсти.

Він теж шука́в особи́стої по́мсти.


— Та якого ж змісту ваша записка?

— Та яко́го ж змі́сту ва́ша запи́ска?


Ця дитина — єдиний спадкоємець лорда Вінтера, якщо лорд не одружиться.

Ця дити́на — єди́ний спадкоє́мець ло́рда Вінтера, якщо́ лорд не одру́житься.


— Ні, я не вагаюся.

— Ні, я не вага́юся.


Після третього вдара шляхтич впав, як колода.

Пі́сля тре́тього вда́ра шля́хтич впав, як коло́да.


— Ось це саме і я хотів вам порадити.

— Ось це са́ме і я хоті́в вам пора́дити.


— Та скоріше, Астарочко! як що до світу не передаси, так мерщій вертайся.

— Та скорі́ше, Аста́рочко! як що до сві́ту не передаси́, так мерщі́й верта́йся.


Спершу думала небога, що се їй сниться, далі крикнула, да задармо.

Спе́ршу ду́мала небо́га, що се їй сни́ться, да́лі кри́кнула, да зада́рмо.


— Ет! — відповів дід і замовк.

— Ет! — відпові́в дід і замо́вк.


— Як, мій брат! Так це ви?!

— Як, мій брат! Так це ви?!


Не знав я навіть, хто був мій батько і якого я роду.

Не знав я на́віть, хто був мій ба́тько і яко́го я ро́ду.


— Прибуде за дві години, разом з Барабашем та шістьма тисячами війська.

— Прибу́де за дві годи́ни, ра́зом з Барабаше́м та шістьма́ ти́сячами ві́йська.


Сам він не мав ніякої охоти брати до рук гетьманську булаву.

Сам він не мав нія́кої охо́ти бра́ти до рук ге́тьма́нську булаву́.


— Її викрадено! — повторив комісар.

— Її ви́крадено! — повтори́в коміса́р.


Аж ось куди зникло те прокляте золото.

Аж ось куди́ зни́кло те про́кля́те зо́лото.


— Я хочу дати вам одну пораду.

— Я хо́чу да́ти вам одну́ пора́ду.


Тінь набрала виразних тілесних форм.

Тінь набра́ла вира́зних тіле́сних форм.


І я отсе, дещо впорядкувавши, туди ж їду.

І я отсе, де́що впорядкува́вши, туди́ ж ї́ду.


Я сказав голосніше.

Я сказа́в голосні́ше.


Почувши вигуки легкодухого селянства про згоду, Богун зблід на виду.

Почу́вши ви́гуки легкоду́хого селя́нства про зго́ду, Богу́н зблід на виду́.


— А ось і моє ліжко, — відповів Плянше, вказуючи на стрямок соломи.

— А ось і моє́ лі́жко, — відпові́в Пля́нше, вка́зуючи на стрямо́к соло́ми.


— Але чого ж ви від мене вимагаєте? Скажіть.

— Але́ чого́ ж ви від мене́ вимага́єте? Скажі́ть.


У мене є три друга, гідніші за мене.

У мене́ є три дру́га, гідні́ші за мене́.


Воно було мокре і від вогню аж парувало.

Воно́ було́ мо́кре і від вогню́ аж парува́ло.


Біда з нею, що вона дуже відважна.

Біда́ з не́ю, що вона́ ду́же відва́жна.


— Я заплатив за нього двадцять пістолей.

— Я заплати́в за нього два́дцять пістоле́й.


Фелтон перший знявся по трапу й подав руку міледі.

Фелтон пе́рший зня́вся по тра́пу й пода́в ру́ку міле́ді.


Але ви не з'явилися.

Але́ ви не з'яви́лися.


Як ось чує — наче хто співає стиха.

Як ось чу́є — на́че хто співа́є сти́ха.


Д'Артаньян побачив сльози на її очах.

Д'Артаньян поба́чив сльо́зи на її оча́х.


— Це було б дуже хороше.

— Це було́ б ду́же хоро́ше.


Щохвилини пані Бонасьє чекала, що міледі повернеться, а міледі не з'являлася.

Щохвили́ни па́ні Бонасьє чека́ла, що міле́ді поверне́ться, а міле́ді не з'явля́лася.


— Ну, та й добре ж, — сказала міледі, — виконав він свою ролю.

— Ну, та й до́бре ж, — сказа́ла міле́ді, — ви́конав він свою́ ро́лю.


Через кілька день Богун вже догнав гетьмана на Саксагані.

Че́рез кі́лька день Богу́н вже догна́в ге́тьмана на Саксага́ні.


Налякана циганка забігла за віз і звідти виглядала, поки той натовп промине її.

Наля́кана цига́нка забі́гла за віз і зві́дти вигляда́ла, по́ки той на́товп промине́ її.


— А от що я тобі скажу.

— А от що я тобі́ скажу́.


Чи гаразд, чи не гаразд, а з москалем нам треба укупі жити.

Чи гара́зд, чи не гара́зд, а з москале́м нам тре́ба уку́пі жи́ти.


— Сто люїдорів.

— Сто люїдорів.


— Ви пам'ятаєте, пане, що він був неспроможний їхати далі?

— Ви пам'ята́єте, па́не, що він був неспромо́жний ї́хати да́лі?


Що ближче к царському намету, то все трудніш було пробиратись.

Що бли́жче к ца́рському наме́ту, то все трудніш було́ пробира́тись.


А за ним поліцмайстер і кілька ще якихось панів.

А за ним поліцмайстер і кі́лька ще яки́хось пані́в.


Червоноармійці звеліли йому повідчиняти всі схованки.

Червоноармі́йці звелі́ли йому повідчиня́ти всі схо́ванки.


— А то ти жид?

— А то ти жид?


Але страждати за нього, це — щастя.

Але́ стражда́ти за нього, це — ща́стя.


— Нехай велик росте да щаслив буде! — каже Шрам.

— Неха́й ве́лик росте́ да щасли́в бу́де! — ка́же Шрам.


Біла, Дик, наскрізь біла.

Бі́ла, Дик, на́скрізь бі́ла.


Я чула, що не зможу терпіти її обік себе.

Я чу́ла, що не змо́жу терпі́ти її обі́к себе́.


— Сокіл мій,— каже,— ясний!

— Со́кіл мій,— ка́же,— я́сни́й!


— Чи то король умер? Чи не вбили ви кардинала? Ви на себе не схожі.

— Чи то коро́ль уме́р? Чи не вби́ли ви кардина́ла? Ви на себе́ не схо́жі.


Прощай, пане князю.

Проща́й, па́не кня́зю.


Але спочатку хочу поговорити про инше.

Але́ споча́тку хо́чу поговори́ти про инше.


— Гаразд, але звідки ви це знаєте?

— Гара́зд, але́ зві́дки ви це зна́єте?


До побачення, мадам.

До поба́чення, мада́м.


Вона в мене досі.

Вона́ в мене́ до́сі.


Та й уся її поведінка — не українська.

Та й уся́ її поведі́нка — не украї́нська.


Але він стримався та привітно витав гостя.

Але́ він стри́мався та приві́тно вита́в го́стя.


Раптом чиясь рука чудової форми і білости просунулась крізь портьєру.

Ра́птом чия́сь рука́ чудо́вої фо́рми і білости просу́нулась крізь портьє́ру.


— То в багатших, нас не зачеплять.

— То в бага́тших, нас не заче́плять.


Глянувши в обличчя Атосове, міледі зрозуміла, що зараз трімне постріл.

Гляну́вши в обли́ччя Ато́сове, міле́ді зрозумі́ла, що за́раз трі́мне по́стріл.


Нехай іще хвильку полежить.

Неха́й іще́ хви́льку поле́жить.


Я навіть не знаю, де вона, куди її завезли.

Я на́віть не зна́ю, де вона́, куди́ її завезли́.


— А, — промовив Атос, — ця спритна особа — ваша кузина.

— А, — промо́вив Атос, — ця спри́тна осо́ба — ва́ша кузи́на.


— Я вважав себе за кинутого, обдуреного.

— Я вважа́в себе́ за ки́нутого, обду́реного.


Череваниху назвав гетьман, вітаючись, рідною ненею.

Череваниху назва́в ге́тьман, віта́ючись, рі́дною ненею.


Нехай вона не знає, що нам відома її таємниця.

Неха́й вона́ не зна́є, що нам відо́ма її таємни́ця.


— Ми спроможемося ще втекти через сад, у мене ключ.

— Ми спромо́жемося ще втекти́ че́рез сад, у мене́ ключ.


Я чарував, і тому вони всі полякались.

Я чарува́в, і тому́ вони́ всі поляка́лись.


Д'Артаньян швидко повернув самоцвіт у середину, та запізно.

Д'Артаньян шви́дко поверну́в самоцві́т у сере́дину, та запі́зно.


Ця боротьба почала дратувати Жюсака.

Ця боротьба́ почала́ дратува́ти Жюсака.


— Я зовсім не розуміюся на таких справах, — промовила нарешті ігуменя.

— Я зо́всім не розумі́юся на таки́х спра́вах, — промо́вила наре́шті ігу́меня.


— А якщо я виграю.

— А якщо́ я ви́граю́.


— Як! — вигукнув він, ще більше здивований.

— Як! — ви́гукнув він, ще бі́льше здиво́ваний.


— Ну, побачимо.

— Ну, поба́чимо.


— Що зо мною? — прошептав він, важко переводячи дух.

— Що зо мно́ю? — прошепта́в він, ва́жко перево́дячи дух.


— Не кричи, коли не нажилась на світі.

— Не кричи́, коли́ не нажила́сь на сві́ті.


Мандрівники вперто відмовлялися.

Мандрівники́ впе́рто відмовля́лися.


— Що вам до цього?

— Що вам до цього́?


— Навпаки, — настоював Араміс — ваші міркування для нас дуже цінні.

— Навпаки́, — насто́ював Араміс — ва́ші міркува́ння для нас ду́же ці́нні.


Ви собі й уявити не можете!

Ви собі́ й уяви́ти не мо́жете!


— Так! Араміс — один з найкращих моїх друзів.

— Так! Араміс — оди́н з найкра́щих мої́х дру́зів.


— Заждіть трішки, і я представлю вас йому.

— Зажді́ть трі́шки, і я предста́влю вас йому.


— Чув, — тихо відповів гість і замовк.

— Чув, — ти́хо відпові́в гість і замо́вк.


І вони пішли далі.

І вони́ пішли́ да́лі.


Протягом дня міледі мала досить вільного часу, щоб накреслити собі пляна акцій.

Про́тягом дня міле́ді ма́ла до́сить ві́льного ча́су, щоб накре́слити собі́ пля́на а́кцій.


На столі лежала булава Брюховецького з бунчуком і корогвою.

На столі́ лежа́ла булава́ Брюхове́цького з бунчуко́м і корогво́ю.


має статися свого часу монсеньєр.

ма́є ста́тися свого́ ча́су монсеньє́р.


Буде безпечніше їхати тобі зараз далі од табору і од бойовища.

Бу́де безпе́чніше ї́хати тобі́ за́раз да́лі од та́бору і од бойовища.


— Так, — механічно повторила пані Бонасьє, — їдьмо.

— Так, — механі́чно повтори́ла па́ні Бонасьє, — ї́дьмо.


— Так, повинні.

— Так, пови́нні.


Отож я думав сам їх украсти.

Ото́ж я ду́мав сам їх укра́сти.


— Для цього є тільки один спосіб.

— Для цього́ є ті́льки оди́н спо́сіб.


Але ж любов до життя! Любов до життя! Він не міг її позбутись.

Але́ ж любо́в до життя́! Любо́в до життя́! Він не міг її позбу́тись.


Дід махнув рукою.

Дід махну́в руко́ю.


Я згадаю про все в свій час, на своєму місці.

Я згада́ю про все в свій час, на своє́му мі́сці.


Наш ґасконець стежив за нею і бачив, куди вона подалася.

Наш ґасконець сте́жив за не́ю і ба́чив, куди́ вона́ подала́ся.


— Я ладний хоч зараз.

— Я ла́дний хоч за́раз.


— Ти ж бачиш, — казав Богун гетьманові, — люди не хочуть коритися ляхам.

— Ти ж ба́чиш, — каза́в Богу́н ге́тьманові, — лю́ди не хо́чуть кори́тися ля́хам.


на Білому Перевалі, — отже й не даремно прозвали це місце так.

на Бі́лому Перева́лі, — о́тже й не даре́мно прозва́ли це мі́сце так.


Прозивався він Безпоясний.

Прозива́вся він Безпоясний.


— Орел, а не козак! — каже знов Василь Невольник.

— Оре́л, а не коза́к! — ка́же знов Васи́ль Нево́льник.


Д'Артаньянові цього було досить, і він одразу вирішив, що йому робити.

Д'Артаньянові цього́ було́ до́сить, і він одра́зу ви́рішив, що йому роби́ти.


Д'Артаньян був фізіономіст.

Д'Артаньян був фізіономіст.


Д'Артаньян був бачачий та кметливий.

Д'Артаньян був бачачий та кметливий.


— Так що ж? — спитала міледі.

— Так що ж? — спита́ла міле́ді.


— Як, я вже приїхав, а пан?

— Як, я вже приї́хав, а пан?


Залишалися Портос і Бікара.

Залиша́лися Портос і Бікара.


— Це він! — згукнув Бонасьє.

— Це він! — згукну́в Бонасьє.


Там вони безпечні і від видри і від щуки.

Там вони́ безпе́чні і від ви́дри і від щу́ки.


— Моя рука й моє серце належать вам, як і моє кохання.

— Моя́ рука́ й моє́ се́рце нале́жать вам, як і моє́ коха́ння.


Так говорив Василь Невольник.

Так говори́в Васи́ль Нево́льник.


— Що ж ти чув?

— Що ж ти чув?


— А мені не цікаво оповідати.

— А мені́ не ціка́во оповіда́ти.


— І ти, Массіно, так віриш мені? — запитала я.

— І ти, Массіно, так ві́риш мені́? — запита́ла я.


Ти з одного боку сидиш на кріслі, я з другого.

Ти з одного́ бо́ку сиди́ш на крі́слі, я з дру́гого.


Я дісталася ватажкові.

Я діста́лася ватажко́ві.


— О, нещасна! — вимовив комісар.

— О, неща́сна! — ви́мовив коміса́р.


Я випив би ще п'ятдесят пляшок.

Я ви́пив би ще п'ятдеся́т пляшо́к.


Однак, я тут розчарувався.

Одна́к, я тут розчарува́вся.


По цих словах вона відчинила двері в коридор і виштовхала молодого чоловіка.

По цих слова́х вона́ відчини́ла две́рі в коридо́р і ви́штовхала молодо́го чолові́ка.


— Королівська лілея! — відповів Атос.

— Королі́вська ліле́я! — відпові́в Атос.


— Я і дійсно чув од неї ці прізвища, — відповів крамар.

— Я і ді́йсно чув од не́ї ці прі́звища, — відпові́в кра́мар.


— Ти зробиш те, про що просить твоя маленька Газізя.

— Ти зро́биш те, про що про́сить твоя́ мале́нька Газізя.


— Що буде, те й буде, — каже понуро Гвинтовка.

— Що бу́де, те й бу́де, — ка́же пону́ро Гвинтовка.


— Хороше, хороше.

— Хоро́ше, хоро́ше.


— Цей перстень, моя люба, у мене.

— Цей пе́рстень, моя́ люба́, у мене́.


Хто це сказав цю сентенцію?

Хто це сказа́в цю сенте́нцію?


— Додайте ще, що спадщини мене позбавите, — глузливо мовив Максим.

— Дода́йте ще, що спа́дщини мене́ позба́вите, — глузли́во мо́вив Макси́м.


— Милувала рукою? — глузливо гримнув євнух.

— Милува́ла руко́ю? — глузли́во гри́мнув є́внух.


Голос дзвоника, це був наш умовлений сигнал.

Го́лос дзво́ника, це був наш умо́влений сигна́л.


Вони жертвували мною.

Вони́ же́ртвували мно́ю.


Д'Артаньян зрозумів силу цього доказу й промовчав.

Д'Артаньян зрозумі́в си́лу цього́ до́казу й промо́вчав.


Урі Брем тимчасом запрягав собак і лагодився в дорогу.

Урі Брем тимча́сом запряга́в соба́к і ла́годився в доро́гу.


— Такої, брате.

— Тако́ї, бра́те.


— Кажіть, я слухаю.

— Кажі́ть, я слу́хаю.


Ви ненавидні і людям, і богові.

Ви нена́видні і лю́дям, і бо́гові.


— Він хоче говорити зо мною?

— Він хо́че говори́ти зо мно́ю?


Це небезпечний демон.

Це небезпе́чний де́мон.


Так, скерував і буде першим.

Так, скерува́в і бу́де пе́ршим.


Наплюй на мене! Відвернися від мене! Я не твій, а ти не моя.

Наплю́й на мене́! Відверни́ся від мене́! Я не твій, а ти не моя́.


Так ваша думка?

Так ва́ша ду́мка?


Він багатий на роки, шанобу й славу велику.

Він бага́тий на ро́ки́, шано́бу й сла́ву вели́ку.


А зорі? То людські душі.

А зо́рі? То лю́дські́ ду́ші.


— Гаразд! О першій! — відказав Д'Артаньян, повертаючи за ріг вулиці.

— Гара́зд! О пе́ршій! — відказа́в Д'Артаньян, поверта́ючи за ріг ву́лиці.


— Глядиш на неї збоку, пропаща.

— Гля́диш на не́ї збо́ку, пропа́ща.


Чи ти й досі ще носишся з ними?

Чи ти й до́сі ще но́сишся з ними?


— На наступний понеділок.

— На насту́пний понеді́лок.


— Покладіть зброю на місце, Д'Артаньяне, — сказав він.

— Покладі́ть збро́ю на мі́сце, Д'Артаньяне, — сказа́в він.


На перший стукіт ніхто не обізвався.

На пе́рший сту́кіт ніхто́ не обізва́вся.


— За здоров'я короля, пане.

— За здоро́в'я короля́, па́не.


Щодо Араміса, то він писав великого листа.

Що́до Араміса, то він писа́в вели́кого листа́.


А тепер це було б зовсім не доречі.

А тепе́р це було́ б зо́всім не доречі.


Маєте передати мені щось?

Ма́єте переда́ти мені́ щось?


— Безперечно, щоб вчинити насильство.

— Безпере́чно, щоб вчини́ти наси́льство.


— Завтра, опівдні, Тревій.

— За́втра, опі́вдні, Тревій.


— Шановний пане, — сказав йому Д'Артаньян, — ви, здається, поспішаєте?

— Шано́вний па́не, — сказа́в йому Д'Артаньян, — ви, здає́ться, поспіша́єте?


— Зрозуміло, не вчиню.

— Зрозумі́ло, не вчиню́.


— Хто питає про мене?

— Хто пита́є про мене́?


Ви її знаєте.

Ви її зна́єте.


Не було й сумніву, що готується великий бенькет.

Не було́ й су́мніву, що готу́ється вели́кий беньке́т.


Обидві жінки розлучились, ласкаво пересміхнувшися.

Оби́дві жінки́ розлучи́лись, ласка́во пересміхнувшися.


— Знаю, — спокійно відповів Атос, — бо ось він.

— Зна́ю, — спокі́йно відпові́в Атос, — бо ось він.


Це — найменше, що ми маємо для неї зробити.

Це — найме́нше, що ми ма́ємо для не́ї зроби́ти.


Тої ж хвилини на сходах розлігся дзвін острог та голоси кількох людей.

То́ї ж хвили́ни на схо́дах розлі́гся дзвін остро́г та голоси́ кілько́х люде́й.


— Ось твої шпаргали! — буркнув показуючи їх мені здалека.

— Ось твої́ шпарга́ли! — бу́ркнув пока́зуючи їх мені́ зда́лека.


— Поклич тепер і її, хай сюди йде.

— Поклич тепе́р і її, хай сюди́ йде.


Що один рубне, то другий одіб'є, аж іскри летять.

Що оди́н рубне́, то дру́гий одіб'є́, аж і́скри летя́ть.


— Великий царю! — сказала Марина.

— Вели́кий царю́! — сказа́ла Мари́на.


— Бідне сотворіння, а мене на дно потягло! Ні, замучу до смерти.

— Бі́дне сотворі́ння, а мене́ на дно потягло́! Ні, заму́чу до смерти.


— У тебе душа щира, козацька.

— У тебе́ душа́ щи́ра, коза́цька.


— Ні, на ньому підпис вашої еміненції.

— Ні, на ньому пі́дпис ва́шої еміне́нції.


А тепер бувай здоров! Ти спиш солодко.

А тепе́р бува́й здоро́в! Ти спиш со́лодко.


Нема, може, і в світі такої щирої душі до мене.

Нема́, мо́же, і в сві́ті тако́ї щи́рої душі́ до мене́.


— Дивна річ.

— Ди́вна річ.


Останні слова зробили на Марину вплив.

Оста́нні слова́ зроби́ли на Мари́ну вплив.


Водив із собою по лісі.

Води́в із собо́ю по лі́сі.


Будь ласка, дайте мені ясного й точного наказу, щоб я не наробила якої помилки.

Будь ла́ска, да́йте мені́ я́сно́го й то́чного нака́зу, щоб я не нароби́ла яко́ї по́ми́лки.


— Господи, Тобі слава.

— Го́споди, То́бі сла́ва.


А в чоловіків вийшло своє безладдє.

А в чоловікі́в ви́йшло своє́ безладдє.


Принесіть ще відро води, та скоріше.

Принесі́ть ще відро́ води́, та скорі́ше.


Крамар бачив уже себе на шляху до шаноби й багатства.

Кра́ма́р ба́чив уже́ себе́ на шляху́ до шано́би й бага́тства.


— Це тільки тимчасова затримка, — відмовив Араміс.

— Це ті́льки тимчасо́ва за́три́мка, — відмо́вив Араміс.


— А чи багато ще залишилося від тіни до риси?

— А чи бага́то ще зали́ши́лося від тіни́ до ри́си?


, ішли два пішоходи.

, ішли́ два пішохо́ди.


— Ми вдержемо німців!

— Ми вде́ржемо ні́мців!


Він змовк і почав сокирою рубати лід.

Він змовк і поча́в соки́рою руба́ти лід.


— Так от же тобі!

— Так от же тобі́!


— Ви? Боже ж мій милий, це ви? — вигукнула королева.

— Ви? Бо́же ж мій ми́лий, це ви? — ви́гукнула короле́ва.


— Вас урятовано, — відповів молодий офіцер.

— Вас урято́вано, — відпові́в молоди́й офіце́р.


— Кіллісну сказала, щоб ви негайно приїздили.

— Кіллісну сказа́ла, щоб ви нега́йно приїзди́ли.


Невеликий баркас кидало по хвилях, як горіхову лушпайку.

Невели́кий барка́с ки́дало по хви́лях, як горі́хову лушпайку.


— Змініть цих льокаїв, — сказав він.

— Зміні́ть цих льокаїв, — сказа́в він.


Д'Артаньян спустився перший, як і умовилися.

Д'Артаньян спусти́вся пе́рший, як і умо́вилися.


Як мало дров, то й вогонь не горить, і в хаті холодно.

Як ма́ло дров, то й вого́нь не гори́ть, і в ха́ті хо́лодно.


Так наче собі чоловік простенький, тихенький.

Так на́че собі́ чолові́к просте́нький, тихе́нький.


Це щось незвичайне, що листи надходять самоходом.

Це щось незвича́йне, що листи́ надхо́дять самохо́дом.


Жодного ладу між козаками.

Жо́дного ла́ду між козака́ми.


Лоскочуть, пестять її і вона немов засипляє наново.

Лоско́чуть, пе́стять її і вона́ немо́в засипля́є на́ново.


Це тривало добру хвилю.

Це трива́ло до́бру хви́лю.


Атос увійшов у кімнату й зачинив двері.

Атос увійшо́в у кімна́ту й зачини́в две́рі.


Стокард тихим голосом, але з повагою відмовився.

Стокард ти́хим го́лосом, але́ з пова́гою відмо́вився.


Д'Артаньян разом з Портосом і Арамісом відійшли й стали осторонь.

Д'Артаньян ра́зом з Портосом і Арамісом відійшли́ й ста́ли о́сторонь.


Серед ланок запанувала велика радість, і вони урочисто відсвяткували подію.

Сере́д ла́нок запанува́ла вели́ка ра́дість, і вони́ урочи́сто відсвяткува́ли поді́ю.


— Що? — запитав Кардеджі, ледве промовляючи.

— Що? — запита́в Кардеджі, ле́две промовля́ючи.


— Звідки ж узялась та краля?

— Зві́дки ж узя́лась та кра́ля?


— Це тому, що ви мене не любите.

— Це тому́, що ви мене́ не лю́бите.


— До шхуни! — скомандував Фелтон.

— До шху́ни! — скома́ндував Фелтон.


Так минала щодня добра година й аж тоді йшов пан Андрій снідати.

Так мина́ла щодня́ до́бра годи́на й аж тоді́ йшов пан Андрі́й сні́дати.


Візьмемо шлюб у Маріяцькім костелі і по кількох днях гайда на село.

Ві́зьмемо шлюб у Маріяцькім косте́лі і по кілько́х днях га́йда на село́.


Нарешті, вона породила мені дитинку, дівчинку, і вмерла.

Наре́шті, вона́ породи́ла мені́ дити́нку, ді́вчинку, і вме́рла.


Ти житимеш, щоб помститися на своїх ворогах.

Ти жи́тимеш, щоб помсти́тися на свої́х ворога́х.


— Бачите — сказала вона, — як нам щастить.

— Ба́чите — сказа́ла вона́, — як нам щасти́ть.


Була година дванадцята.

Була́ годи́на двана́дцята.


Я мала дещо грошей і перший раз почула себе свобідною.

Я ма́ла де́що грошей і пе́рший раз почу́ла себе́ свобі́дною.


Нашої весни не воскресить ніяка сила!

На́шої весни́ не воскреси́ть нія́ка си́ла!


— Все гаразд, П'єре, — мовила, — не турбуйтесь.

— Все гара́зд, П'єре, — мо́вила, — не турбу́йтесь.


Тої ж хвилини обличчя пані Бонасьє посиніло.

То́ї ж хвили́ни обли́ччя па́ні Бонасьє поси́ні́ло.


Що це таке? Щука не рушається з місця, але надслухує.

Що це таке́? Щу́ка не руша́ється з мі́сця, але́ надслу́хує.


Вони не допитувалися, хто я і звідки.

Вони́ не допи́тувалися, хто я і зві́дки.


— Не бійся, не відіб'ється.

— Не бі́йся, не відіб'є́ться.


— Де ви? Боже мій!

— Де ви? Бо́же мій!


Він пролив кров, а тому і всіх їх теж посіла гаряча жадоба крови.

Він проли́в кров, а тому́ і всіх їх теж посі́ла гаря́ча жадо́ба кро́ви.


— А тому, чи не зволить ваша величність не доводити справи до цього?

— А тому́, чи не зво́лить ва́ша вели́чність не дово́дити спра́ви до цього́?


Я ж і допитуватиму Грімо.

Я ж і допи́туватиму Грі́мо.


— Це вірно, — сказав Араміс.

— Це ві́рно, — сказа́в Араміс.


Решта — то справа вже іншої особи.

Ре́шта — то спра́ва вже і́ншої осо́би.


Ти мій бригадир — мушу тебе слухатися.

Ти мій бригади́р — му́шу тебе́ слу́хатися.


Надійшов вечір і припинив те криваве бойовище.

Надійшо́в ве́чір і припини́в те крива́ве бойови́ще.


Свєтлов позичив йому ще раз — знов програв мій Володя.

Свєтлов пози́чив йому ще раз — знов програ́в мій Воло́дя.


— Як! Вам невідомі наміри лорда Вінтера, щодо мене?

— Як! Вам невідо́мі на́міри ло́рда Вінтера, що́до мене́?


— Ну, бери ж кубок,— каже гетьман,— да підкріпись на дорогу.

— Ну, бери́ ж ку́бок,— ка́же ге́тьман,— да підкріпи́сь на доро́гу.


— Та се ти так мізкуєш, поки не почув заліза за шкурою.

— Та се ти так мізку́єш, по́ки не почу́в залі́за за шку́рою.


А бідолашні вернулись у хату да й заголосили, наче по мертвому.

А бідола́шні верну́лись у ха́ту да й заголоси́ли, на́че по ме́ртвому.


— Я пообрубаю тобі вуха.

— Я пообруба́ю тобі́ ву́ха.


Іншим разом він ішов додому писати дисертацію і просив друзів не заважати йому.

І́ншим ра́зом він ішо́в додо́му писа́ти дисерта́цію і проси́в дру́зів не заважа́ти йому.


— А тобі цього на що?

— А тобі́ цього́ на що?


— Чорт побирай, — промовив Атос.

— Чорт побира́й, — промо́вив Атос.


— Тут, за годину.

— Тут, за годи́ну.


Б'юкенгем стояв наче приголомшений.

Б'юкенгем стоя́в на́че приголо́мшений.


— Оддали би ви листа, Арамісе? — спитав Д'Артаньян.

— Оддали би ви листа́, Арамісе? — спита́в Д'Артаньян.


Гава аж у долоні сплеснув з радости.

Га́ва аж у доло́ні спле́снув з радости.


Сітка Чарлі обіцяв їй допомогти.

Сі́тка Ча́рлі обіця́в їй допомогти́.


— Чорт побирай! — сказав Атос.

— Чорт побира́й! — сказа́в Атос.


Пан кардинал, здається, стежить за нею й переслідує її більше, ніж звичайно.

Пан кардина́л, здає́ться, сте́жить за не́ю й переслі́дує її бі́льше, ніж звича́йно.


— Так, звичайно ж, не кардинал.

— Так, звича́йно ж, не кардина́л.


На хвилинку все замовкло.

На хвили́нку все замо́вкло.


— І тепер ви до кардинальських послуг?

— І тепе́р ви до кардина́льських по́слуг?


— Чи не повернути нам до табору? — спитав Портос.

— Чи не поверну́ти нам до та́бору? — спита́в Портос.


— Тепер до рідного Бугу повертаються з походу козаки.

— Тепе́р до рі́дного Бу́гу поверта́ються з похо́ду козаки́.


Насправді ж я випила тільки ту, що сховала у склянці від сніданку.

Наспра́вді ж я ви́пила ті́льки ту, що схова́ла у скля́нці від сніда́нку.


— Ваш брат? — скрикнула пані Бонасьє.

— Ваш брат? — скри́кнула па́ні Бонасьє.


— Ні, не страшно.

— Ні, не стра́шно.


Це було несправедливо.

Це було́ несправедли́во.


Ви мчали вчвал.

Ви мча́ли вчвал.


Тоді одвернулась і пішла геть.

Тоді́ одверну́лась і пішла́ геть.


— Ой ні, ні! — перебила Марина.

— Ой ні, ні! — переби́ла Мари́на.


— Як неможна більш, пане.

— Як немо́жна більш, па́не.


Пробачити вам, монсеньєр! Подумайте, що ви говорите!

Проба́чити вам, монсеньє́р! Поду́майте, що ви гово́рите!


Я зирнув питаючим оком на свого провідника.

Я зирну́в питаючим о́ком на свого́ провідника́.


— Куди ми їдемо звідси?

— Куди́ ми ї́демо зві́дси?


— А, чорт побирай! Але при чому ж тут ваша дружина, пане?

— А, чорт побира́й! Але́ при чому́ ж тут ва́ша дружи́на, па́не?


— Так що ж?


Виємкам усяка свобода.

Ви́ємкам уся́ка свобо́да.


Вовчий Зуб нащурив вуха і загарчав на Герінгтона.

Во́вчий Зуб нащури́в ву́ха і загарча́в на Герінгтона.


— Що таке? — запитав молодший.

— Що таке́? — запита́в моло́дший.


— Будьте спокійні, — пробурмотила міледі — я помщуся за вас, і жорстоко.

— Бу́дьте спокі́йні, — пробурмоти́ла міле́ді — я помщу́ся за вас, і жорсто́ко.


Скінчивши ґімназію, господарює тепер, тобто батькові помагає.

Скінчи́вши ґімназію, господарю́є тепе́р, то́бто ба́тькові помага́є.


Я лягла спати.

Я лягла́ спа́ти.


Грубші кінці в ногах випиналися нерівним рядом.

Гру́бші кінці́ в нога́х випина́лися нері́вним ря́дом.


— А ви відки це знаєте?

— А ви відки це зна́єте?


— Сам я бачу, що біда надходить звідусюди.

— Сам я ба́чу, що біда́ надхо́дить звідусю́ди.


Не знав, хто переміг на змаганнях у день національного свята.

Не знав, хто перемі́г на змага́ннях у день націона́льного свя́та.


— Завтра? А чому не сьогодні ввечорі?

— За́втра? А чому́ не сього́дні ввечорі?


— Лікар був?

— Лі́кар був?


І як тобі здається, чи хоч пальцем вони мене зачіпили? Ні за що в світі.

І як тобі́ здає́ться, чи хоч па́льцем вони́ мене́ зачіпили? Ні за що в сві́ті.


Надворі фуга, вітер виє.

Надво́рі фу́га, ві́тер ви́є.


— От божевільне жіноцтво! — каже Черевань,— Куди він, туди й я!

— От божеві́льне жіно́цтво! — ка́же Черева́нь,— Куди́ він, туди́ й я!


— Ну, от і у мене таке ж серце.

— Ну, от і у мене́ таке́ ж се́рце.


Блискавка блимнула ще раз.

Бли́скавка бли́мнула ще раз.


Дай ми Боже, що думаю!

Дай ми Бо́же, що ду́маю!


Генрись кинувся на софу і захріп відразу.

Генри́сь ки́нувся на со́фу і захріп відра́зу.


То хібаж ні?

То хіба́ж ні?


А бідолаха Сомко! Що то він тепер?

А бідола́ха Сомко! Що то він тепе́р?


Ну, так ось я вас пораджу.

Ну, так ось я вас пора́джу.


Очі Араміса мимоволі заблищали.

О́чі Араміса мимово́лі заблища́ли.


Ми просимо, щоб ви нас залишили.

Ми про́симо, щоб ви нас зали́ши́ли.


І поїхала з ними.

І пої́хала з ними.


Вона не повинна розмовляти ні з ким, крім вас, якщо на те буде ваша ласка.

Вона́ не пови́нна розмовля́ти ні з ким, крім вас, якщо́ на те бу́де ва́ша ла́ска.


— Бідний Мундик, — сказав усміхаючися Тоньо.

— Бі́дний Мунди́к, — сказа́в усміхаючися Тоньо.


Атос важко зідхнув і сховав лице між долоні.

Атос ва́жко зідхну́в і схова́в лице́ між доло́ні.


— Ви верзете дурниці, друже Портосе.

— Ви верзете́ дурни́ці, дру́же Портосе.


— Оце дійсно так, — озвались разом Портос і Д'Артаньян.

— Оце́ ді́йсно так, — озва́лись ра́зом Портос і Д'Артаньян.


Але через що ця невпевненість?

Але́ че́рез що ця невпе́вненість?


— А він таки, дійсно, розумний, — пробурмотів Атос.

— А він таки́, ді́йсно, розу́мний, — пробурмотів Атос.


— Ідіть, сідайте тут коло мене.

— Іді́ть, сіда́йте тут ко́ло мене́.


— Ідіть туди, аби він міг засвідчити, що ви були в нього до пів на десяту.

— Іді́ть туди́, аби́ він міг засві́дчити, що ви були́ в нього до пів на деся́ту.


— О, коли б зо мною були мої друзі! — кричав він.

— О, коли́ б зо мно́ю були́ мої́ дру́зі! — крича́в він.


Скрізь було чути прокльони й шалену лайку.

Скрізь було́ чу́ти прокльо́ни й шале́ну ла́йку.


Вовкун поклонився Тоньові.

Вовку́н поклони́вся Тоньові.


Вони то й стануть у великій пригоді майбутньому переможцеві.

Вони́ то й ста́нуть у вели́кій приго́ді майбу́тньому перемо́жцеві.


Вона увійшла, несучи замовлені коньяки.

Вона́ увійшла́, несучи́ замо́влені коньяки́.


— Це я, Іване! Я тільки вбрата циганкою, щоб мене не пізнали!

— Це я, Іва́не! Я ті́льки вбра́та цига́нкою, щоб мене́ не пізна́ли!


Між ним і Д'Артаньяном був стіл.

Між ним і Д'Артаньяном був стіл.


Але цим людям навіть і на думку не прийшло таке.

Але́ цим лю́дям на́віть і на ду́мку не прийшло́ таке́.


Розгрібши сніг, трохи просунув голову й плечі під шатро.

Розгрі́бши сніг, тро́хи просу́нув го́лову й пле́чі під шатро́.


— Котузі до заслузі.

— Коту́зі до заслу́зі.


Івась мабуть спить уже?

Іва́сь ма́бу́ть спить уже́?


— А що, як цей бідолашний граф та винний менше, ніж ви гадаєте?

— А що, як цей бідола́шний граф та ви́нний ме́нше, ніж ви гада́єте?


Та не дуже довго протяглося те щастя.

Та не ду́же до́вго протягло́ся те ща́стя.


— Повернімось до ідеї.

— Поверні́мось до іде́ї.


Згодом вони сами признавались, що недооцінювали цю чорнооку дочку Аврори.

Зго́дом вони́ сами́ признава́лись, що недооці́нювали цю чорноо́ку дочку́ Авро́ри.


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


Проте, коли добре там умирати, це не значить, що добре й жити.

Проте́, коли́ до́бре там умира́ти, це не зна́чи́ть, що до́бре й жи́ти.


Д'Артаньян за ними.

Д'Артаньян за ними.


Хай іде з миром.

Хай іде́ з ми́ром.


Їдьмо, пане, їдьмо!

Ї́дьмо, па́не, ї́дьмо!


Я називав її Галею, і вона полюбила це ім'я.

Я назива́в її Га́лею, і вона́ полюби́ла це ім'я́.


Гомін голосів щодалі, то все наближався, і їй здавалось, що вимовляють її ім'я.

Гомін голосі́в щода́лі, то все наближа́вся, і їй здава́лось, що вимовля́ють її ім'я́.


— Знову інтриги.

— Зно́ву інтри́ги.


— Яке признання?

— Яке́ призна́ння?


— Годі лиш, батьку! — крикне Брюховецький.

— Го́ді лиш, ба́тьку! — кри́кне Брюхове́цький.


— Зараз давай ножика і проріжемо намета!

— За́раз дава́й но́жика і прорі́жемо наме́та!


Атос, попереджений заздалегідь, пішов до другої кімнати.

Атос, попере́джений заздалегі́дь, пішо́в до дру́гої кімна́ти.


Це просто королівська втіха їздити на таких тваринах.

Це про́сто королі́вська вті́ха ї́здити на таки́х твари́нах.


— Справа серйозна — зауважили друзі.

— Спра́ва серйо́зна — заува́жили дру́зі.


— Зараз же?

— За́раз же?


Десь моя дитина на чужій стороні,.

Десь моя́ дити́на на чужі́й стороні́,.


— О, нещасна! — вимовив комісар.

— О, неща́сна! — ви́мовив коміса́р.


Більше не можу.

Бі́льше не мо́жу.


Нехай тоді радує собі хто хоче!

Неха́й тоді́ ра́дує собі́ хто хо́че!


Я нічогісінько не знаю про те, що мала робити моя жінка.

Я нічогі́сінько не зна́ю про те, що ма́ла роби́ти моя́ жі́нка.


Я вийду переможцем.

Я ви́йду перемо́жцем.


Рано снідали разом.

Ра́но сні́дали ра́зом.


Про цю справу вона обережно поговорила з Сіткою Чарлі, що продав собак грекині.

Про цю спра́ву вона́ обере́жно поговори́ла з Сі́ткою Ча́рлі, що прода́в соба́к грекині.


— Ця жінка повна таємниць, — подумав Д'Артаньян.

— Ця жі́нка по́вна таємни́ць, — поду́мав Д'Артаньян.


Попередив свого старого батька!

Попере́див свого́ старо́го ба́тька!


З кімнати міледі задзеленькотів дзвоник.

З кімна́ти міле́ді задзеленькотів дзво́ник.


Сільські хлопці були ліпші для мене.

Сільські́ хло́пці були́ лі́пші для мене́.


— Волосся її напрочуд гарного білявого кольору.

— Воло́сся її напро́чуд га́рного біля́вого ко́льору.


що написати братові міледі,.

що написа́ти бра́тові міле́ді,.


У коридорі розлігся шум, і міледі впізнала кроки лорда Вінтера.

У коридо́рі розлі́гся шум, і міле́ді впізна́ла кро́ки ло́рда Вінтера.


Ця нагода трапилася.

Ця наго́да тра́пилася.


Воно набрякне, буде дуже, дуже боліти.

Воно́ набря́кне, бу́де ду́же, ду́же болі́ти.


— І Сомко згодивсь?

— І Сомко́ згоди́всь?


— Я настоюю на цьому.

— Я насто́юю на цьому́.


А все таки я хотів би знати.

А все таки́ я хоті́в би зна́ти.


Тільки збоку знали ми, що старий Моримуха був чоловік заможній, але дуже скупий.

Ті́льки збо́ку зна́ли ми, що стари́й Моримуха був чолові́к замо́жній, але́ ду́же скупи́й.


Княгиню тим часом підвели з землі.

Княги́ню тим ча́сом підвели́ з землі́.


— Не згадуй, Мариночко, того, що було.

— Не зга́дуй, Мари́ночко, того́, що було́.


— Я бачу квітку лілеї! — вигукнув Фелтон.

— Я ба́чу кві́тку ліле́ї! — ви́гукнув Фелтон.


— Всі вони такі! Що з ними робити?

— Всі вони́ такі́! Що з ними роби́ти?


— Ну, вирішайте мерщій! — повторив Жюсак.

— Ну, виріша́йте мерщі́й! — повтори́в Жюсак.


Моє ім'я і прізвище — і Львів.

Моє́ ім'я́ і прі́звище — і Львів.


Бог не дав цій країні ні життя, ані законів, — це безсумнівний факт.

Бог не дав цій краї́ні ні життя́, ані́ зако́нів, — це безсумні́вний факт.


— Посидиш трохи та й вийдеш на волю.

— Поси́диш тро́хи та й ви́йдеш на во́лю.


А ви народилися не для такого життя.

А ви народи́лися не для тако́го життя́.


— Що ж ти, сину, думаєш чинити? — спитав Шрам.

— Що ж ти, си́ну, ду́маєш чини́ти? — спита́в Шрам.


Проте, міледі досить терпляче чекала до обіду.

Проте́, міле́ді до́сить терпля́че чека́ла до обі́ду.


— Чи не думаєте ви триматися проти цілого полку? — спитав Портос.

— Чи не ду́маєте ви трима́тися про́ти ці́лого по́лку? — спита́в Портос.


— Гребіть, — наказав він матросам.

— Гребі́ть, — наказа́в він матро́сам.


Грімо зробив негативний жест.

Грі́мо зроби́в негати́вний жест.


Він наповнив дві склянки й жестом запросив Д'Артаньяна випити.

Він напо́внив дві склянки́ й же́стом запроси́в Д'Артаньяна ви́пити.


Коні над'їхали ближче.

Ко́ні над'ї́хали бли́жче.


Міледі хотіла підняти її та не спромоглася.

Міле́ді хоті́ла підня́ти її та не спромогла́ся.


— Манюсю моя!

— Маню́сю моя́!


Не відмовляйтеся від цього.

Не відмовля́йтеся від цього́.


— Скажіть мені, у цього дворянина не було на щоці майже непомітного шраму?

— Скажі́ть мені́, у цього́ дворяни́на не було́ на щоці́ ма́йже непомі́тного шра́му?


— О, боже ж мій, боже ж мій милий, вибач цій людині, як і я їй вибачаю.

— О, бо́же ж мій, бо́же ж мій ми́лий, ви́бач цій люди́ні, як і я їй вибача́ю.


У мене в голові шуміло, немов мене оглушено довбнею.

У мене́ в голові́ шумі́ло, немо́в мене́ оглу́шено до́вбнею.


Прощайте, пані! До побачення!

Проща́йте, па́ні! До поба́чення!


— Гетьте к нечистій матері! — крикне жорстокий запорожець.

— Ге́тьте к нечи́стій ма́тері! — кри́кне жорсто́кий запоро́жець.


Через те й люди лежали на своїх санях, терпляче вичікуючи кращої дороги.

Че́рез те й лю́ди лежа́ли на свої́х са́нях, терпля́че вичі́куючи кра́щої доро́ги.


Араміс вів далі.

Араміс вів да́лі.


Нарешті, збитого і майже голого, повели мене до війта.

Наре́шті, зби́того і ма́йже го́лого, повели́ мене́ до ві́йта.


Генрись мав у Кракові родичів.

Генрись мав у Кра́кові ро́дичів.


Цієї хвилини Фелтона, мабуть, страчують за злочини цієї відьми.

Ціє́ї хвили́ни Фелтона, ма́бу́ть, стра́чують за зло́чини ціє́ї ві́дьми.


— Годі, доню! — каже Шрам.

— Го́ді, до́ню! — ка́же Шрам.


— Хто ж таки християнина, наче собаку, проганя од порога!

— Хто ж таки́ христия́ни́на, на́че соба́ку, проганя́ од поро́га!


А такий, що трошки вкраде, і собі знайде й мені користь зробить.

А таки́й, що тро́шки вкра́де, і собі́ зна́йде й мені́ ко́ри́сть зро́бить.


— Скажи лучче, синку, були да загули.

— Скажи́ лучче́, синку́, були́ да загули́.


— І ви їдете сами?

— І ви ї́дете сами́?


Я її не знаю, але звуть її міледі.

Я її не зна́ю, але́ звуть її міле́ді.


— Плянше, — сказав Д'Артаньян, — подбай за слугу, а я беру на себе пана.

— Пля́нше, — сказа́в Д'Артаньян, — подба́й за слугу́, а я беру́ на себе́ па́на.


Цієї хвилини скрипки сповістили про початок балету.

Ціє́ї хвили́ни скри́пки сповісти́ли про поча́ток бале́ту.


Нема там ні панів, ні мужиків, ні багатих, ні вбогих.

Нема́ там ні пані́в, ні мужикі́в, ні бага́тих, ні вбо́гих.


Ми заїхали до Городка на одинадцяту.

Ми заї́хали до Городка́ на одина́дцяту.


Плянше зняли з коня цілком закостенілого.

Пля́нше зняли́ з коня́ цілко́м закостені́лого.


Мошко мало не сказився.

Мошко́ ма́ло не скази́вся.


— А, тавро на плечі?

— А, тавро́ на плечі́?


— Та де би? Хіба в корчмі.

— Та де би? Хіба́ в ко́рчмі́.


— А що ж саме з вами сталося, любий Портосе? — провадив далі Д'Артаньян.

— А що ж са́ме з вами ста́лося, лю́бий Портосе? — прова́див да́лі Д'Артаньян.


— Де чіпці?

— Де чіпці́?


— Мабуть, хтонебудь повинний вам за мене поручитися?

— Ма́бу́ть, хтонебудь пови́нний вам за мене́ поручи́тися?


Д'Артаньяна це заінтригувало.

Д'Артаньяна це заінтригува́ло.


— Так, коли ви покажете певну гаптовану хустку.

— Так, коли́ ви пока́жете пе́вну гапто́вану ху́стку.


У тій гульні над усіма брав гору Нечай, що гуляв невгаваючи по кілька день.

У тій гульні́ над усіма́ брав го́ру Неча́й, що гуля́в невгава́ючи по кі́лька день.


Ні найменшого хвилювання.

Ні найме́ншого хвилюва́ння.


— Що маєш робити, Плянше! Що буде, те й буде!

— Що ма́єш роби́ти, Пля́нше! Що бу́де, те й бу́де!


Жартував, сміявся, оповідав анекдоти.

Жартува́в, смія́вся, оповіда́в анекдо́ти.


Одного разу ми зустріли двох привидів, що мандрували крізь тишу.

Одного́ ра́зу ми зустрі́ли двох при́видів, що мандрува́ли крізь ти́шу.


І обома руками він прихилив мою голову до свойого лиця.

І обома́ рука́ми він прихили́в мою́ го́лову до свойо́го лиця́.


Тепер їм довелось зазнати доброї біди в цій країні.

Тепе́р їм довело́сь зазна́ти до́брої біди́ в цій краї́ні.


— Ходім, — сказав він — я не хочу кидати тебе в такому становищі.

— Ходім, — сказа́в він — я не хо́чу ки́дати тебе́ в тако́му стано́вищі.


Так ви кажете, ці ґвардійці зачепили мушкетерів?

Так ви ка́жете, ці ґварді́йці зачепи́ли мушкете́рів?


— А он козацтво Сомків табор рабує.

— А он коза́цтво Сомкі́в та́бор ра́бує.


Треба матись на бачності.

Тре́ба ма́тись на ба́чності.


Як ось запорожці знов по боках дороги.

Як ось запоро́жці знов по бока́х доро́ги.


Зі сходу наближалося козацьке військо.

Зі схо́ду наближа́лося коза́цьке ві́йсько.


Розляглися три чи чотири постріли.

Розлягли́ся три чи чоти́ри по́стріли.


— Я не можу гаяти часу.

— Я не мо́жу га́яти ча́су.


Після сніданку спливав день помалу.

Пі́сля сніда́нку сплива́в день пома́лу.


— От тобі і що.

— От тобі́ і що.


— Заплати, лайдаче! — крикнув мандрівець свойєму льокаєві.

— Запла́ти, лайда́че! — кри́кнув мандріве́ць свойєму льокаєві.


— Біда! — кричать.

— Біда́! — крича́ть.


— Чого ж у Січ? Хіба тілько й світу, що в вікні?

— Чого́ ж у Січ? Хіба́ ті́лько й сві́ту, що в вікні́?


Молодий офіцер мовчав.

Молоди́й офіце́р мовча́в.


— Ви вже готові? — спитав Фелтон.

— Ви вже гото́ві? — спита́в Фелтон.


Я, бачилось, навіть не любив її так, як люблять закохані.

Я, ба́чилось, на́віть не люби́в її так, як лю́блять зако́хані.


Вона не зрадила мене, вона кохає мене.

Вона́ не зра́дила мене́, вона́ коха́є мене́.


Він мав їх у себе на возику.

Він мав їх у себе́ на во́зику.


— Кажу ж вам, що я хазяйка будинку.

— Кажу́ ж вам, що я хазя́йка буди́нку.


Тут ще є в нас кілька молодців зі Сходу.

Тут ще є в нас кі́лька молодці́в зі Схо́ду.


— А ось і другий.

— А ось і дру́гий.


Кажіть, кажіть, — вигукнув Фелтон, — тепер я вас розумію.

Кажі́ть, кажі́ть, — ви́гукнув Фелтон, — тепе́р я вас розумі́ю.


— Дуже поважну даму, — додав Араміс.

— Ду́же пова́жну да́му, — дода́в Араміс.


І поглянув на Лесю.

І погля́нув на Ле́сю.


Ви пригадуєте? Була чудова ніч.

Ви прига́дуєте? Була́ чудо́ва ніч.


Міледі заспівала з ще більшим надхненням.

Міле́ді заспіва́ла з ще бі́льшим надхне́нням.


— Я помстився, — промовив він.

— Я помсти́вся, — промо́вив він.


З тим і роз'їхались.

З тим і роз'ї́хались.


— І вона повернулася без коробочка?

— І вона́ поверну́лася без коро́бочка?


Я хочу подякувати їм усім разом.

Я хо́чу подя́кувати їм усі́м ра́зом.


— Чи не правда, Арамісе? — спитав Портос, повертаючися до іншого мушкетера.

— Чи не пра́вда, Арамісе? — спита́в Портос, поверта́ючися до і́ншого мушкете́ра.


Як ні, то запам'ятайте це.

Як ні, то запам'ята́йте це.


— Краще довідаймось, чого цей халамидник хоче.

— Кра́ще дові́даймось, чого́ цей халами́дник хо́че.


Отже, панове, ні слова про цю всю справу.

О́тже, пано́ве, ні сло́ва про цю всю спра́ву.


— Щож удієш.

— Щож уді́єш.


— Боже мій, — згукнув Д'Артаньян, — хіба бідному хлопцеві погіршало?

— Бо́же мій, — згукну́в Д'Артаньян, — хіба́ бі́дному хло́пцеві погі́ршало?


Добре й під Ніженем огрілись.

До́бре й під Ніженем огрі́лись.


Судно все ще стояло налагоджене до відплиття.

Судно́ все ще стоя́ло нала́годжене до відплиття́.


Цієї першої хвилинки довелося чекати п'ять день.

Ціє́ї пе́ршої хвили́нки довело́ся чека́ти п'ять день.


Почувши наш голос, вона як стріла рушила просто на мене.

Почу́вши наш го́лос, вона́ як стрі́ла ру́шила про́сто на мене́.


Двері важко повернулися на завісах.

Две́рі ва́жко поверну́лися на заві́сах.


— Тут усе гаразд, усе чудове.

— Тут усе́ гара́зд, усе́ чудо́ве.


Флоссі ще ближче пригорнулась до нього.

Флоссі ще бли́жче пригорну́лась до нього.


Міледі слухала якнайуважніш.

Міле́ді слу́хала якнайува́жніш.


— Ну, але тебе там люди не забули.

— Ну, але́ тебе́ там лю́ди не забу́ли.


Тільки ж Івасеві не стало через те легше.

Ті́льки ж Іва́севі не ста́ло че́рез те ле́гше.


— Хто в Гвинтовки, а я поїду просто до Васюти.

— Хто в Гвинтовки, а я пої́ду про́сто до Васю́ти.


— Усі троє, як чуєш, пане гетьмане.

— Усі́ тро́є, як чу́єш, па́не ге́тьмане.


— Іти за вами в такий час! Куди ж, боже милий?

— Іти́ за вами в таки́й час! Куди́ ж, бо́же ми́лий?


— А! — каже.

— А! — ка́же.


Він передав листа черговому службовцеві.

Він переда́в листа́ чергово́му службо́вцеві.


Атос скочив у кімнату, як примара помсти.

Атос ско́чив у кімна́ту, як прима́ра по́мсти.


Д'Артаньян увійшов слідом за ним.

Д'Артаньян увійшо́в слі́дом́ за ним.


Грімо звівся на ноги, неначе був на пружині.

Грі́мо зві́вся на но́ги, нена́че був на пружи́ні.


— А! Очевидячки, ми бенкетуємо, — сказав Портос.

— А! Очеви́дячки, ми бенкету́ємо, — сказа́в Портос.


Атос і Д'Артаньян дивились на них з вікна.

Атос і Д'Артаньян диви́лись на них з вікна́.


— Дрібниця, — відмовив Д'Артаньян.

— Дрібни́ця, — відмо́вив Д'Артаньян.


Нарешті ще двоє підчас цієї роботи стояли на варті.

Наре́шті ще дво́є пі́дчас ціє́ї робо́ти стоя́ли на ва́рті.


— Поперше, одна маленька інтриганка Бонасьє.

— Попе́рше, одна́ мале́нька інтрига́нка Бонасьє.


І мучить нас.

І му́чить нас.


— Він ще міцніше стиснув її за руку.

— Він ще міцні́ше сти́снув її за ру́ку.


Джекоб Кент цього дня був у прегарному настрої.

Джекоб Кент цього́ дня був у прегарному на́строї.


Бесідники помчали в різні боки.

Бе́сідники помча́ли в рі́зні боки́.


Грімо пішов поперед з кошом.

Грі́мо пішо́в попере́д з кошо́м.


Уїхали в місто.

Уї́хали в мі́сто.


Не погубіть же козацької слави!

Не погубі́ть же коза́цької сла́ви!


— Ой, пане, я гадав, що душу з мене вижене.

— Ой, па́не, я гада́в, що ду́шу з мене́ ви́жене.


— Я думав, що як я вмру, то найбільшого дурня на світі не стане.

— Я ду́мав, що як я вмру, то найбі́льшого ду́рня на сві́ті не ста́не.


— У такому разі, філософе, — сказав Д'Артаньян, — навчіть мене, допоможіть мені.

— У тако́му ра́зі, філо́софе, — сказа́в Д'Артаньян, — навчі́ть мене́, допоможі́ть мені́.


Тим часом Черевань усе скрикував Сомка гетьманом.

Тим ча́сом Черева́нь усе́ скри́кував Сомка ге́тьманом.


— Що це неможливо, бо вас нема вдома, як він міг бачити й сам.

— Що це неможли́во, бо вас нема́ вдо́ма, як він міг ба́чити й сам.


— Хто ви такий, пане, і чому завдячую я вашу люб'язність?

— Хто ви таки́й, па́не, і чому́ завдя́чую я ва́шу люб'я́зність?


— І ваша ясновельможність підпишете цього наказа без гризот сумління?

— І ва́ша ясновельмо́жність підпи́шете цього́ нака́за без гризо́т сумлі́ння?


І я почувала дивну полегшу в молитві і дивну розкіш у сповіді.

І я почува́ла ди́вну поле́гшу в моли́тві і ди́вну ро́зкіш у спо́віді.


В Урі не було козиря, Фортюнові випав туз.

В Урі не було́ ко́зиря, Фортюнові ви́пав туз.


Кожен вдар вона супроводила жахливими прокльонами.

Ко́жен вдар вона́ супрово́дила жахли́вими прокльо́нами.


Юнак втік, а міледі все ще загрожувала йому безсилим жестом.

Юна́к втік, а міле́ді все ще загро́жувала йому безси́лим же́стом.


— Не наша сила, не наша сила! До табору! Втікаймо до табору!

— Не на́ша си́ла, не на́ша си́ла! До та́бору! Втіка́ймо до та́бору!


Але великої щуки не було.

Але́ вели́кої щу́ки не було́.


Я од спілки з ним не одрікаюся.

Я од спі́лки з ним не одріка́юся.


— Я родом з Червоної Ріки.

— Я ро́дом з Черво́ної Ріки́.


Зигмунд теж трохи хвилювався.

Зи́гмунд теж тро́хи хвилюва́вся.


Високо, в ясній блакиті плавко кружляли три великі шуліки.

Ви́со́ко, в я́сні́й блаки́ті пла́вко кружля́ли три вели́кі шулі́ки.


Кентукієць навпомацки рухався в темряві.

Кентукієць навпо́мацки ру́хався в те́мряві.


Це було чудово.

Це було́ чудо́во.


Але голод був дужчий, а побої наводили їх тільки чимраз на нові хитрощі.

Але́ го́лод був ду́жчий, а побо́ї наво́дили їх ті́льки чимра́з на нові́ хи́трощі.


Треба було дістатись ще до Лондону.

Тре́ба було́ діста́тись ще до Ло́ндону.


Я чоловік бідний.

Я чолові́к бі́дний.


Потім він кинув цей жмут тремтячих нервів і звернув увагу на двох прозелітів.

По́тім він ки́нув цей жмут тремтя́чих не́рвів і зверну́в ува́гу на двох прозелі́тів.


Здавалося, він усе передбачив, усе наперед угадав, усьому запобіг.

Здава́лося, він усе́ передба́чив, усе́ напере́д угада́в, усьо́му запобі́г.


— Так, пане! Це з її помічю я знимаю овочі.

— Так, па́не! Це з її по́мічю я зни́маю о́вочі.


— Не боїтесь, що відберуть.

— Не боїте́сь, що відберу́ть.


— Тут, тут — передразнив Панило.

— Тут, тут — передра́знив Пани́ло.


Збережіть цю грамоту для себе, Д'Артаньяне.

Збережі́ть цю гра́моту для себе́, Д'Артаньяне.


— Чекати, — відповів Атос.

— Чека́ти, — відпові́в Атос.


— Що ж ти чув?

— Що ж ти чув?


— Не може, бо поранений.

— Не мо́же, бо пора́нений.


Тут і там по стінах скромного помешкання помітно було залишки великих розкошів.

Тут і там по сті́нах скро́много поме́шкання помі́тно було́ за́лишки вели́ких розко́шів.


Вона здобулася свого, і тепер Д'Артаньян в її руках.

Вона́ здобула́ся свого́, і тепе́р Д'Артаньян в її рука́х.


Рід пана Івана Гречки в мужеському коліні урвався.

Рід па́на Іва́на Гре́чки в му́жеському колі́ні урва́вся.


Він думав про пані Бонасьє.

Він ду́мав про па́ні Бонасьє.


А вона? — півголосом заперечив Д'Артаньян.

А вона́? — півго́лосом запере́чив Д'Артаньян.


— Так ви отеє в Гвинтовки гостюватимете?

— Так ви оте́є в Гвинтовки гостюва́тимете?


— Приїздіть, — промовив старець, що приніс листа.

— Приїзді́ть, — промо́вив ста́рець, що прині́с листа́.


— Ви ж, спасибі вам, не кажіть людям, чого я приїздив.

— Ви ж, спаси́бі вам, не кажі́ть лю́дям, чого́ я приїзди́в.


— Здається, він схаменувся, — подумав Д'Артаньян, — це не погано.

— Здає́ться, він схамену́вся, — поду́мав Д'Артаньян, — це не пога́но.


— А Портос і Араміс?

— А Портос і Араміс?


Гарячі, маслом облиті, цукром густо посипані вони так і розпливаються в роті.

Гаря́чі, ма́слом обли́ті, цу́кром гу́сто поси́пані вони́ так і розплива́ються в ро́ті.


На самоті Д'Артаньян читав і знову перечитував листа.

На самоті́ Д'Артаньян чита́в і зно́ву перечи́тував листа́.


Ми то все мусимо відставити до суду.

Ми то все му́симо відста́вити до су́ду.


— Пху! — аж плюнув з досади запорожець.

— Пху! — аж плю́нув з доса́ди запоро́жець.


Минуло кілька років.

Мину́ло кі́лька ро́кі́в.


— Ну так, — сказав він.

— Ну так, — сказа́в він.


— Повернімось до ідеї.

— Поверні́мось до іде́ї.


Мушкетери вклонилися, нахилившись аж до кінських трив.

Мушкете́ри вклони́лися, нахили́вшись аж до кі́нських трив.


— Ну, а тепер ви мусите все зрозуміти.

— Ну, а тепе́р ви му́сите все зрозумі́ти.


Взяли ми свої рушниці й постріляли всіх коней.

Взя́ли ми свої́ рушни́ці й постріля́ли всіх ко́ней.


— Це таки до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.

— Це таки́ до Араміса! — пробурмотів Д'Артаньян.


Бог знає, чи трапиться вдруге так гарно вкластись спати.

Бог зна́є, чи тра́питься вдру́ге так га́рно вкла́стись спа́ти.


Не сердься, що виїжджаю без прощання.

Не се́рдься, що виїжджа́ю без проща́ння.


— Де ж той Шрам? Це хіба десята доля старого Шрама.

— Де ж той Шрам? Це хіба́ деся́та до́ля старо́го Шра́ма.


— Але в мене нема коня, — сказав Д'Артаньян.

— Але́ в мене́ нема́ коня́, — сказа́в Д'Артаньян.


Грімо повів кавалькаду полем.

Грі́мо пові́в кавалька́ду по́лем.


Умовкли ми і незабаром я захріп.

Умо́вкли ми і незаба́ром я захріп.


Але я не вартий милости, що ви мені робите.

Але́ я не ва́ртий ми́лости, що ви мені́ ро́бите.


Удар, і справді, був міцний та влучний.

Уда́р, і спра́вді, був міцни́й та влу́чний.


Розум і чуття це нам велять, сам інстинкт ваш цього вимагає.

Ро́зум і чуття́ це нам веля́ть, сам інсти́нкт ваш цього́ вимага́є.


— Без ніяких подробиць?

— Без нія́ких подро́биць?


— Але, що там за шум?

— Але́, що там за шум?


Ще, може, не зовсім лихо.

Ще, мо́же, не зо́всім ли́хо.


— Подивиться на адресу.

— Поди́виться на адре́су.


— Вони хотіли втекти! — підскочила Гафіфе до мурзи.

— Вони́ хоті́ли втекти́! — підско́чила Гафіфе до мурзи́.


— Навіщо ви співаєте? — звернувся він до неї, — і таким голосом?

— Наві́що ви співа́єте? — зверну́вся він до не́ї, — і таки́м го́лосом?


Я зволікся з ліжка, босими ногами пішов до дверей і відчинив.

Я зволі́кся з лі́жка, бо́сими нога́ми пішо́в до двере́й і відчини́в.


— Цілих п'ять кіп.

— Ці́лих п'ять кіп.


Пообідали, попестилися і Генрись знов пішов кудись.

Пообі́дали, попе́стилися і Генри́сь знов пішо́в куди́сь.


— Ви навіть не питаєте мене, чого я приїхала сюди на північ.

— Ви на́віть не пита́єте мене́, чого́ я приї́хала сюди́ на пі́вніч.


Знов мене там стали за папери питати.

Знов мене́ там ста́ли за папе́ри пита́ти.


— А хто ви такий? — спитав Д'Артаньян, спустивши шпаду, але не віддаючи її.

— А хто ви таки́й? — спита́в Д'Артаньян, спусти́вши шпа́ду, але́ не віддаючи́ її.


А було тоді на що там задивитись.

А було́ тоді́ на що там задиви́тись.


П'єр пішов за нею і відчалив.

П'єр пішо́в за не́ю і відча́лив.


— Він узивав її міледі!

— Він узива́в її міле́ді!


Нарешті, віконницю зачинили.

Наре́шті, віко́нницю зачини́ли.


— Дайте тілько гортань промочити.

— Да́йте ті́лько горта́нь промочи́ти.


Біль, замінивши сокиру на рушницю, став націлятись.

Біль, заміни́вши соки́ру на рушни́цю, став націля́тись.


— Та він чекає, щоб королева подарувала наслідника короні Франції.

— Та він чека́є, щоб короле́ва подарува́ла наслі́дника коро́ні Фра́нції.


— Міледі говорила з ними.

— Міле́ді говори́ла з ними.


— Ваш брат у сьому не тямить сили.

— Ваш брат у сьо́му не тя́мить си́ли.


Прощаю вам моє розбите майбутне.

Проща́ю вам моє́ розби́те майбутне.


О, ні, все краще їхня зневага.

О, ні, все кра́ще ї́хня знева́га.


— У тім, що вона так узиває себе? Звичайно.

— У тім, що вона́ так узива́є себе́? Звича́йно.


Виберіть із кобелі, бо кобеля моя.

Ви́беріть із кобе́лі, бо кобеля моя́.


— Я приніс вам ваш плащ, пане, бо сьогодні досить холодно.

— Я прині́с вам ваш плащ, па́не, бо сього́дні до́сить хо́лодно.


Він учащав до жінки судового.

Він учаща́в до жі́нки судово́го.


Минув тиждень, — усе йшло якнайліпше.

Мину́в ти́ждень, — усе́ йшло якнайлі́пше.


— Алеж я гадала, що він твій приятель.

— Алеж я гада́ла, що він твій при́ятель.


Міледі ставала дедалі говіркішою й спитала, чи єсть у Д'Артаньяна коханка.

Міле́ді става́ла деда́лі говіркі́шою й спита́ла, чи єсть у Д'Артаньяна коха́нка.


Отже, я сповідаюся перед вами, Д'Артаньяне.

О́тже, я сповіда́юся пе́ред вами, Д'Артаньяне.


— Ти не так ставиш питання, — відповів Араміс.

— Ти не так ста́виш пита́ння, — відпові́в Араміс.


— З примусу? Ви глузуєте з мене.

— З при́мусу? Ви глузу́єте з мене́.


Ти дуже любив їх, а пан Генрись не терпів їх запаху.

Ти ду́же люби́в їх, а пан Генри́сь не терпі́в їх за́паху.


— Да як же зволите, добродію! Да й поціловались любенько.

— Да як же зво́лите, добро́дію! Да й поціловались любенько.


враз пізнавали, що то ніхто інший іде, тільки Цапковатий.

враз пізнава́ли, що то ніхто́ і́нший іде́, ті́льки Цапковатий.


— Ай! — почувся новий крик із зеленої гущавини на пні.

— Ай! — почу́вся нови́й крик із зеле́ної гуща́вини на пні.


— Як пан знають.

— Як пан зна́ють.


Цього разу шляхтич заплющив очі й знепритомнів.

Цього́ ра́зу шля́хтич заплю́щив о́чі й знеприто́мнів.


Можете порядкувати мною, як другом.

Мо́жете порядкува́ти мно́ю, як дру́гом.


— Любиш мене проте?

— Лю́биш мене́ проте́?


— Розв'яжіть моє вагання.

— Розв'яжі́ть моє́ вага́ння.


— Однаковий і досі.

— Одна́ковий і до́сі.


Була чудова місячна ніч.

Була́ чудо́ва мі́сячна ніч.


Бажалося б мені подивитись, як ти б'єшся.

Бажа́лося б мені́ подиви́тись, як ти б'єшся.


Вони потрібні мені позавтра.

Вони́ потрі́бні мені́ поза́втра.


— Назовіть мені негідника, особу, що примусила плакати ваші чарівні очі.

— Назові́ть мені́ негі́дника, осо́бу, що приму́сила пла́кати ва́ші чарівні́ о́чі.


— Який же я тобі ворог? — спитав здивовано хан.

— Яки́й же я тобі́ во́рог? — спита́в здиво́вано хан.


На той час майже цілком розвидніло.

На той час ма́йже цілко́м розви́дніло.


До того ж будьте спокійні, ми потрапимо до Лондону не всі.

До того́ ж бу́дьте спокі́йні, ми потра́пимо до Ло́ндону не всі.


Вилазьте звідтіля, досить вам спати.

Ви́ла́зьте звідтіля́, до́сить вам спа́ти.


Це з легким серцем могли би зробити оті бородаті, одчайдушні мандрівники.

Це з легки́м се́рцем могли́ би зроби́ти оті́ борода́ті, одчайду́шні мандрівники́.


Рятуватися, втікати — це личить тільки мушкетерам короля.

Рятува́тися, втіка́ти — це ли́чить ті́льки мушкете́рам короля́.


Не дам загинути такій перлині дорогій.

Не дам заги́нути такі́й перли́ні дорогі́й.


— Може, хочете показати свою відважність проти неозброєної людини?

— Мо́же, хо́чете показа́ти свою́ відва́жність про́ти неозбро́єної люди́ни?


Тепер Д'Артаньян і собі відскочив назад і підняв шпаду.

Тепе́р Д'Артаньян і собі́ відско́чив наза́д і підня́в шпа́ду.


Чи був би я тут, чи ні, він однаково прийшов би.

Чи був би я тут, чи ні, він одна́ково прийшо́в би.


Хіба не видно відразу, що ми шляхетні люди, а не фалшивники грошей?

Хіба́ не ви́дно відра́зу, що ми шляхе́тні лю́ди, а не фалшивники грошей?


— Мабуть, у вас в Січі тілько й роботи, що потішати один одного вигадками.

— Ма́бу́ть, у вас в Сі́чі ті́лько й робо́ти, що потіша́ти оди́н одного́ ви́гадками.


— А чому, пане, таке запитання? Хіба ви маєте чекати на мене?

— А чому́, па́не, таке́ запита́ння? Хіба́ ви ма́єте чека́ти на мене́?


Інстинкт сильніший від волі, раса могутніша від вас! Підемо, Дейвіде, підемо.

Інсти́нкт сильні́ший від во́лі, ра́са могу́тніша від вас! Пі́демо, Дейвіде, пі́демо.


Татари налякалися великого польського війська і втекли.

Тата́ри наляка́лися вели́кого по́льського ві́йська і втекли́.


— Не плачте, дурні! — кажуть їм запорожці.

— Не пла́чте, ду́рні! — ка́жуть їм запоро́жці.


— Тільки я не сповіщав вас.

— Ті́льки я не сповіща́в вас.


— Е, злізьте! Буде вже з вас! — здебільшого дуже швидко спиняли вони дітей.

— Е, злі́зьте! Бу́де вже з вас! — здебі́льшого ду́же шви́дко спиня́ли вони́ діте́й.


Хлопець хоч до рани приложи.

Хло́пець хоч до ра́ни приложи́.


Тільки живи собі на здоров'я, а Україні на славу!

Ті́льки живи́ собі́ на здоро́в'я, а Украї́ні на сла́ву!


— Пан війт мене знають.

— Пан війт мене́ зна́ють.


Зречися свого бога, і будеш живий.

Зречи́ся свого́ бо́га, і бу́деш живи́й.


На возі з ним іще півдесятка міщан.

На во́зі з ним іще́ півдесятка міща́н.


— Е, чого такого! — відказав Вовкун, махнувши рукою.

— Е, чого́ тако́го! — відказа́в Вовку́н, махну́вши руко́ю.


— А то для чого?

— А то для чого́?


— А як вони наткнуться на нашу драбину?

— А як вони́ наткну́ться на на́шу драби́ну?


Отож я знаю, що роблю, той ходім.

Ото́ж я зна́ю, що роблю́, той ході́м.


О десятій міледі почала хвилюватися.

О деся́тій міле́ді почала́ хвилюва́тися.


Чи не правда ж, що, взявши гаманця, ви підете звідціль не дуже незадоволений.

Чи не пра́вда ж, що, взя́вши гаманця́, ви пі́дете звідціль не ду́же незадово́лений.


— Як так? — не зрозумів Атос.

— Як так? — не зрозумі́в Атос.


— Повідомити її про приємну новину.

— Повідо́мити її про приє́мну новину́.


Вдарили козаки у котли, скликали раду, почали хвилюватись.

Вда́рили козаки́ у котли́, скли́кали ра́ду, почали́ хвилюва́тись.


Цим разом, хочби й хотів, не міг би пан Андрій обминути звичаю.

Цим ра́зом, хочби й хоті́в, не міг би пан Андрі́й обмину́ти зви́чаю.


— Ви мене ще не знаєте.

— Ви мене́ ще не зна́єте.


— А ліски тобі на що?

— А ліски́ тобі́ на що?


Але Гершко сміявся з того.

Але́ Гершко смія́вся з того́.


чув він у відповідь.

чув він у ві́дповідь.


— Ач, який корисливий, — усміхнулася жінка.

— Ач, яки́й кори́сливий, — усміхну́лася жі́нка.


Так промовила мені, віщуючи, стара бабуся.

Так промо́вила мені́, віщу́ючи, стара́ бабу́ся.


Убийте цю людину та наздоганяйте нас якнайскорше.

Уби́йте цю люди́ну та наздоганя́йте нас якнайско́рше.


Видко було, як вони причалили до берега.

Ви́дко було́, як вони́ прича́лили до бе́рега.


Цієї хвилини пані Бонасьє почала приходити до пам'яті.

Ціє́ї хвили́ни па́ні Бонасьє почала́ прихо́дити до па́м'яті.


— Теж саме й я кажу! — зрадів Богун.

— Теж са́ме й я кажу́! — зраді́в Богу́н.


Всі поскидали шапки.

Всі поскида́ли шапки́.


— А я певний, що з зовсім іншими намірами, пане кардинале.

— А я пе́вний, що з зо́всім і́ншими на́мірами, па́не кардина́ле.


— Кажи йому ясно! — засміявшись, мовив запорожець.

— Кажи́ йому я́сно! — засмія́вшись, мо́вив запоро́жець.


Інші, зустрівшись, тисли Гвинтовку за руку.

І́нші, зустрі́вшись, ти́сли Гвинтовку за ру́ку.


— Я дуже радий, моя дорога, що ви не чоловік.

— Я ду́же ра́дий, моя́ доро́га, що ви не чолові́к.


Двері зараз же відчинено й зачинено, — хтось потрапив у пастку.

Две́рі за́раз же відчи́нено й зачи́нено, — хтось потра́пив у па́стку.


— А тобі цього на що?

— А тобі́ цього́ на що?


Ось Джемс Гоз, що лежить поруч вас, знає і не скаржиться.

Ось Джемс Гоз, що лежи́ть по́руч вас, зна́є і не ска́ржиться.


— Їй млосно.

— Їй мло́сно.


Під цей час Д'Артаньян розплющив очі.

Під цей час Д'Артаньян розплю́щив о́чі.


— А як же йде розпродаж?

— А як же йде розпро́даж?


Я до вас із щирим серцем, а ви до мене з хитрощами.

Я до вас із щи́рим се́рцем, а ви до мене́ з хи́трощами.


Льокаї попрямували пішки, із збруями на голові.

Льокаї попрямува́ли пі́шки, із збру́ями на голові́.


Очі її були холодні, ясні.

О́чі її були́ холо́дні, я́сні́.


Д'Артаньяна відвідали тільки троє мушкетерів.

Д'Артаньяна відві́дали ті́льки тро́є мушкете́рів.


— І будете на балі?

— І бу́дете на ба́лі?


— Нехай я буду шмат грязі, а не лицар, коли я думав, що є на світі таке диво!

— Неха́й я бу́ду шмат гря́зі, а не ли́цар, коли́ я ду́мав, що є на сві́ті таке́ ди́во!


Хай знають, що ми діємо, як судді.

Хай зна́ють, що ми ді́ємо, як су́дді.


Побачивши свого дівера, вона випустила розпачливий крик.

Поба́чивши свого́ ді́вера, вона́ ви́пустила розпа́чливий крик.


— Повідати вам про мою ганьбу? — вигукнула міледі, почервонівши.

— Пові́дати вам про мою́ ганьбу́? — ви́гукнула міле́ді, почервоні́вши.


Б'юкенгем зламав печатку.

Б'юкенгем злама́в печа́тку.


Я чекав на одну особу, що не прийшла.

Я чека́в на одну́ осо́бу, що не прийшла́.


А ну, Чарлі, біжи скоріше за мискою!

А ну, Ча́рлі, біжи́ скорі́ше за ми́скою!


— Підписати наказа про звільнення, і край, — підказав кардинал.

— Підписа́ти нака́за про зві́льнення, і край, — підказа́в кардина́л.


Закипів же й Шрам, почувши такі речі.

Закипі́в же й Шрам, почу́вши такі́ ре́чі.


Я тримаю цю гадюку в своїх руках.

Я трима́ю цю гадю́ку в свої́х рука́х.


— Це инша справа, але все ж таки ви чогось наче осторонь стоїте від цього.

— Це инша спра́ва, але́ все ж таки́ ви чого́сь на́че о́сторонь стоїте́ від цього́.


А ви, Зигмунде, відділіть четверту частину харчів та відкладіть на бік.

А ви, Зигмунде, відділі́ть четве́рту части́ну харчі́в та відкладі́ть на бік.


Ви були хорі, любий друже, а хороба знесилює мозок, отже, я вибачаю вам.

Ви були́ хо́рі, лю́бий дру́же, а хоро́ба знеси́лює мо́зок, о́тже, я вибача́ю вам.


— А я непевний, — відказав Д'Артаньян, — бо виступають вони дуже рішуче.

— А я непе́вний, — відказа́в Д'Артаньян, — бо виступа́ють вони́ ду́же рішу́че.


Поцілував гетьман труну свого сина.

Поцілува́в ге́тьман труну́ свого́ си́на.


Я в тебе не питаю, не питай і ти в мене.

Я в тебе́ не пита́ю, не пита́й і ти в мене́.


І не моя буде провина, якщо наша сьогоднішня зустріч не стане вам в пригоді.

І не моя́ бу́де прови́на, якщо́ на́ша сього́днішня зу́стріч не ста́не вам в приго́ді.


Вона всміхнулась у відповідь.

Вона́ всміхну́лась у ві́дповідь.


— Що ж стурбувало великого хана?

— Що ж стурбува́ло вели́кого ха́на?


Ой, поставив козак Нечай.

Ой, поста́вив коза́к Неча́й.


Із хатин висипали їхні мешканці.

Із хати́н ви́сипали ї́хні ме́шканці.


Одне слово, я відіграв.

Одне́ сло́во, я відігра́в.


На вулицях і в порту били барабани.

На ву́лицях і в порту́ би́ли бараба́ни.


— Так, знаю.

— Так, зна́ю.


— Не можу сказати, щоб так дуже, — мовив я.

— Не мо́жу сказа́ти, щоб так ду́же, — мо́вив я.


— Що ж ти мені скажеш?

— Що ж ти мені́ ска́жеш?


Що мені з тебе за пожиток.

Що мені́ з тебе́ за пожи́ток.


— Добре, моя красуньо, добре! — казав він.

— До́бре, моя́ красу́ньо, до́бре! — каза́в він.


Фелтон увійшов до міледі.

Фелтон увійшо́в до міле́ді.


Чарівне обличчя з блискучими очами відкрилося зацікавленим присутнім.

Чарівне́ обли́ччя з блиску́чими очами відкри́лося заціка́вленим прису́тнім.


Він швидко скочив на землю.

Він шви́дко ско́чив на зе́млю.


— Ні, не бійся — відповів він.

— Ні, не бі́йся — відпові́в він.


У нашій справі багато люду недоречі.

У на́шій спра́ві бага́то лю́ду недоре́чі.


— Так! — сказав Д'Артаньян.

— Так! — сказа́в Д'Артаньян.


Після цього він уже не ставав і не видужав.

Пі́сля цього́ він уже́ не става́в і не ви́дужав.


Хіба ж я тому винна, що інший за шість неділь упорався зо мною краще?

Хіба́ ж я тому́ ви́нна, що і́нший за шість неділь упо́рався зо мно́ю кра́ще?


Гершко притих, подався, помарнів.

Гершко прити́х, пода́вся, пома́рнів.


Ліс довкола нашого дому помалу тонув у нічній темряві.

Ліс довко́ла на́шого до́му пома́лу тону́в у нічні́й те́мряві.


— Ще зо три цалі, — промовив він, уважно дослідивши.

— Ще зо три ца́лі, — промо́вив він, ува́жно досліди́вши.


— Приведіть арештованого! — наказав кардинал.

— Приведі́ть арешто́ваного! — наказа́в кардина́л.


— Хто вам казав, що я плакала?

— Хто вам каза́в, що я пла́кала?


А я вам за той час буду щось казати.

А я вам за той час бу́ду щось каза́ти.


— У вас хіба є навчитель?

— У вас хіба́ є навчи́тель?


— Дитина! Та це ж неможливо, Тревій.

— Дити́на! Та це ж неможли́во, Тревій.


Може, котра з них щось і казала, але ж це неправдоподібно.

Мо́же, котра́ з них щось і каза́ла, але́ ж це неправдоподі́бно.


Отже, він чув усе.

О́тже, він чув усе́.


Ви, напевне, знаєте.

Ви, напе́вне, зна́єте.


Атос, завжди мовчазний, тільки запитливо глянув на юнака.

Атос, за́вжди́ мовчазни́й, ті́льки запи́тливо гля́нув на юнака́.


— Що оце ти твориш, побро? — питає Чорногор.

— Що оце́ ти тво́риш, по́бро? — пита́є Чорногор.


В освітлене коло вступила якась постать, одягнена в хутра.

В осві́тлене ко́ло вступи́ла яка́сь по́стать, одя́гнена в ху́тра.


Петро Сердюк, проведи, брате, мене до господи.

Петро́ Сердю́к, проведи́, бра́те, мене́ до госпо́ди.


Схвильований та зворушений, він кинувся до ніг молодої жінки.

Схвильо́ваний та звору́шений, він ки́нувся до ніг молодо́ї жі́нки.


Впрочім і з тих не довелось батькові бачити потіхи.

Впро́чім і з тих не довело́сь ба́тькові ба́чити поті́хи.


Ну, а ви, дорогий Д'Артаньяне, як себе маєте?

Ну, а ви, дороги́й Д'Артаньяне, як себе́ ма́єте?


— Ні, зовсім ні! — запевнив я.

— Ні, зо́всім ні! — запе́внив я.


Одначе дочка мала інші погляди та думки.

Одна́че дочка́ ма́ла і́нші по́гляди та думки́.


Я чув про це своїми власними вухами.

Я чув про це свої́ми вла́сними ву́хами.


— сказав він, зітхнувши й захищаючи свої очі від золота рукавом халату.

— сказа́в він, зітхну́вши й захища́ючи свої́ о́чі від зо́лота рукаво́м хала́ту.


Атос і Д'Артаньян дивились на них з вікна.

Атос і Д'Артаньян диви́лись на них з вікна́.


Герцоґ ішов так швидко, що Д'Артаньян ледве вспішався за ним.

Герцоґ ішо́в так шви́дко, що Д'Артаньян ле́две вспіша́вся за ним.


— Закладаюся, що не вгадаєте, кого я приймав за вашої відсутности.

— Закладаюся, що не вгада́єте, кого я прийма́в за ва́шої відсутности.


На жаль, час для таємного зібрання був неслушний.

На жаль, час для тає́много зібра́ння був неслу́шний.


Болісно всміхався і трясся, як у пропасниці.

Бо́лісно всміха́вся і трясся́, як у пропа́сниці.


— Не квапся поперед усіх! Не бери сам! — огризнувсь інший.

— Не ква́пся попере́д усі́х! Не бери́ сам! — огри́знувсь і́нший.


Чи не правда?

Чи не пра́вда?


— Отже, мені треба їхати туди сьогодні вночі?

— О́тже, мені́ тре́ба ї́хати туди́ сього́дні вночі́?


І через що? А через те, що твоя жінка сивашка.

І че́рез що? А че́рез те, що твоя́ жі́нка сива́шка.


Покликали Плянше і дали йому потрібні інструкції.

Покли́кали Пля́нше і дали́ йому потрі́бні інстру́кції.


Війна припинила зносини, я почала терпіти злидні.

Війна́ припини́ла зно́сини, я почала́ терпі́ти зли́дні.


— Невеселі твої жарти, мій друже, — промовив Портос.

— Невесе́лі твої́ жа́рти, мій дру́же, — промо́вив Портос.


Тоді всі робітники відступили до рівчака й узяли сховані там мушкети.

Тоді́ всі робітники́ відступи́ли до рівчака́ й узя́ли схо́вані там мушке́ти.


Аджеж я знаю, розумію тепер, що та хвиля рішила про мою долю.

Аджеж я зна́ю, розумі́ю тепе́р, що та хви́ля рішила про мою́ до́лю.


— Невже? Хто ж саме?

— Невже́? Хто ж са́ме?


— Я йду, йду.

— Я йду, йду.


Атос жестом наказав Грімо принести нову пляшку.

Атос же́стом наказа́в Грі́мо принести́ нову́ пля́шку.


— Ґаво, а тобі що таке?

— Ґаво, а тобі́ що таке́?


— Гей, пане! Ось папери, що випали з вашого капелюха.

— Гей, па́не! Ось папе́ри, що ви́пали з ва́шого капелю́ха.


Десь иноді завиє, або загавкає собака.

Десь иноді завиє́, або́ зага́вкає соба́ка.


— Алеж то не будуть політичні віча.

— Алеж то не бу́дуть політи́чні ві́ча.


В ту мить, як тільки з'явилися перед ним Фортюнові груди, він спустив курок.

В ту мить, як ті́льки з'яви́лися пе́ред ним Фортюнові гру́ди, він спусти́в куро́к.


— Герцоґ — англієць, герцоґ б'ється проти нас.

— Герцоґ — англі́єць, герцоґ б'є́ться про́ти нас.


— Цілком вірно, — ствердив Араміс.

— Цілко́м ві́рно, — стве́рдив Араміс.


— Так, — відказав здивований король.

— Так, — відказа́в здиво́ваний коро́ль.


— Усю цю справу я взяв на себе.

— Усю́ цю спра́ву я взяв на себе́.


Ти регочешся вслід йому.

Ти рего́чешся вслід йому.


— Викрадено! — згукнув комісар.

— Ви́крадено! — згукну́в коміса́р.


Полетіла ціла туча костяних стріл.

Полеті́ла ці́ла ту́ча костяни́х стріл.


Стаєш мені, як жива, перед очима в тій останній хвилі нашого бачення.

Стає́ш мені́, як жива́, пе́ред очи́ма в тій оста́нній хви́лі на́шого ба́чення.


— Чи є у вас трохи піску? Скільки? — Він показав їй свій мішок.

— Чи є у вас тро́хи піску́? Скі́льки? — Він показа́в їй свій мішо́к.


Отже, сідаймо і побалакаємо, як каже кардинал.

О́тже, сіда́ймо і побала́каємо, як ка́же кардина́л.


— Ура! Чарівна дамо! — згукнув капітан.

— Ура́! Чарівна́ дамо́! — згукну́в капіта́н.


Чекаючи на нього, давайте поберімось, як ми гадали.

Чека́ючи на нього, дава́йте побері́мось, як ми гада́ли.


— Безперечно, — погодився Атос, — але це вже справа Грімо.

— Безпере́чно, — пого́ди́вся Атос, — але́ це вже спра́ва Грі́мо.


Дак не до вечері вже нам тепер.

Дак не до вече́рі вже нам тепе́р.


— А що ж би ви гадали?

— А що ж би ви гада́ли?


Клень був крихітку за великий для її пащеки.

Клень був кри́хітку за вели́кий для її паще́ки.


Проте, міледі досить терпляче чекала до обіду.

Проте́, міле́ді до́сить терпля́че чека́ла до обі́ду.


— Яке? — спитав кавалерист.

— Яке́? — спита́в кавалери́ст.


— Плянше! — сказав йому Д'Артаньян.

— Пля́нше! — сказа́в йому Д'Артаньян.


— Я була на два кроки від вас, пане, — відповіла жінка.

— Я була́ на два кро́ки від вас, па́не, — відповіла́ жі́нка.


У тій хвилі в номер увійшов Базен із шпінатом та яєшнею.

У тій хви́лі в но́мер увійшо́в Базен із шпіна́том та яє́шнею.


— А вже ж привезе.

— А вже ж привезе́.


— А чия ж, як не Івана Мартиновича!

— А чия́ ж, як не Іва́на Марти́новича!


Все одно я собі смерть заподію!

Все одно́ я собі́ смерть заподі́ю!


— Та хіба ви не чули, що сказав Д'Артаньян? — спитав Атос.

— Та хіба́ ви не чу́ли, що сказа́в Д'Артаньян? — спита́в Атос.


— Сміливого ворога хан поважає.

— Сміли́вого во́рога хан поважа́є.


Він — мій власний, і я можу робити з ним, що хочу.

Він — мій вла́сний, і я мо́жу роби́ти з ним, що хо́чу.


Здається, я тоді злякався, пополотнів і почув, що ноги підгинаються.

Здає́ться, я тоді́ зляка́вся, пополо́тнів і почу́в, що но́ги підгина́ються.


Шрам послав сина прочистити дорогу.

Шрам посла́в си́на прочи́стити доро́гу.


— Хіба ти не можеш точно сказати мені?

— Хіба́ ти не мо́жеш то́чно сказа́ти мені́?


Був він людина не красномовна.

Був він люди́на не красномо́вна.


— Здається, ви сами сказали, що пуритани не зраджують свого слова.

— Здає́ться, ви сами́ сказа́ли, що пурита́ни не зра́джують свого́ сло́ва.


— Так, але він либонь швидко втомлюється.

— Так, але́ він либо́нь шви́дко вто́млюється.


Як зоря сходить.

Як зоря́ схо́дить.


Я ж і допитуватиму Грімо.

Я ж і допи́туватиму Грі́мо.


Гуркотіли бойові барабани, і заглушливо лунали несамовиті дикунські пісні.

Гуркоті́ли бойові́ бараба́ни, і заглу́шливо луна́ли несамови́ті дику́нські пісні́.


Четверо приятелів шли ззаду й зробили вже кроків з дванадцять.

Че́тверо при́ятелів шли зза́ду й зроби́ли вже кро́ків з двана́дцять.


Дідько не візьме.

Ді́дько не ві́зьме.


Вони так само сказали, що жертви не буде.

Вони́ так са́мо сказа́ли, що же́ртви не бу́де.


Перед ним замиготів промінь надії.

Пе́ред ним замиготі́в про́мінь наді́ї.


То було друге їхнє побачення.

То було́ дру́ге ї́хнє поба́чення.


— Ударити, — каже, — в раду.

— Уда́рити, — ка́же, — в ра́ду.


— Рекомендаційного листа!

— Рекомендаці́йного листа́!


— А дістав коли відповідь?

— А діста́в коли́ ві́дповідь?


— Прийдеться нести бідолаху, — сказав.

— При́йдеться нести́ бідола́ху, — сказа́в.


Що ти мені на це скажеш?

Що ти мені́ на це ска́жеш?


Тої хвилини почулося тупотіння коня.

То́ї хвили́ни почу́лося тупоті́ння коня́.


— Боже вас благослови, дітки мої! — каже Череваниха.

— Бо́же вас благослови́, ді́тки мої́! — ка́же Череваниха.


Рев бурі і тихі шепти дружньої розмови.

Рев бу́рі і ти́хі ше́пти дру́жньої розмо́ви.


Я вхопила мертву пташину і почала цілувати її закривавлену головку.

Я вхопи́ла ме́ртву пташи́ну і почала́ цілува́ти її закрива́влену голо́вку.


— Чи знаєте ви ту особу, що її викрала.

— Чи зна́єте ви ту осо́бу, що її ви́крала.


Став я сам про себе думати.

Став я сам про себе́ ду́мати.


Але й тут не мав щастя.

Але́ й тут не мав ща́стя.


Будемо говорити про щось інше.

Бу́демо говори́ти про щось і́нше.


Тому я й звернувся до вас, що вірю вам і покладаюсь на вас.

Тому́ я й зверну́вся до вас, що ві́рю вам і поклада́юсь на вас.


За п'ять хвилин були вже біля берега.

За п'ять хвили́н були́ вже бі́ля бе́рега.


Яж весь вік оттут.

Яж весь вік отту́т.


— А якщо він не приїде? — спитав Д'Артаньян.

— А якщо́ він не приї́де? — спита́в Д'Артаньян.


Ударилась я до ворожки.

Уда́рилась я до воро́жки.


Умріть же в мирі.

Умрі́ть же в ми́рі.


Виходь зо мною на герць.

Вихо́дь зо мно́ю на герць.


І Портос повернув папір Д'Артаньянові.

І Портос поверну́в папі́р Д'Артаньянові.


— А я хтів вас про це спитати, чи не маєте ви про них відомостей?

— А я хтів вас про це спита́ти, чи не ма́єте ви про них ві́до́мостей?


Її треба повезти до Франції цілу та неушкоджену.

Її тре́ба повезти́ до Фра́нції ці́лу та неушко́джену.


Он коні подані, йди вмощуйся та гляди мені, щоб чим Параски не обидила.

Он ко́ні по́дані, йди вмо́щуйся та гляди́ мені́, щоб чим Пара́ски не оби́дила.


Ой, минають швидко дні!

Ой, мина́ють шви́дко дні!


— Дак якого ж гаспеда ти од мене хочеш?

— Дак яко́го ж гаспеда ти од мене́ хо́чеш?


Кінь тут же упав навколішки.

Кінь тут же упа́в навко́лішки.


Гробова мовчанка панувала в халупі, як і у флігелі.

Гробова́ мовча́нка панува́ла в халу́пі, як і у флі́гелі.


Пий і їж до своєї слюбості, хто хочеш.

Пий і їж до своє́ї слю́бості, хто хо́чеш.


Ось цей Атос.

Ось цей Атос.


— А ти, зраднице! — звернувся далі гнівний мурза до Астари.

— А ти, зра́днице! — зверну́вся да́лі гні́вний мурза́ до Астари́.


Він зараз же попрямував до Портсмуту.

Він за́раз же попрямува́в до По́ртсмуту.


— Не знаю, чи можу я сказати вам те, що думаю.

— Не зна́ю, чи мо́жу я сказа́ти вам те, що ду́маю.


Грають з ким завгодно, а б'ються тільки з рівнею.

Гра́ють з ким завго́дно, а б'ю́ться ті́льки з рі́внею.


— Чорт побирай! — сказав Д'Артаньян, згадавши про небогу богослова.

— Чорт побира́й! — сказа́в Д'Артаньян, згада́вши про небо́гу богосло́ва.


Лівою рукою він схопив за гриву вовкодава, а правицею обхопив Лавсона за шию.

Лі́вою руко́ю він схопи́в за гри́ву вовкода́ва, а прави́цею обхопи́в Лавсона за ши́ю.


Каюзак знову поранив Атоса.

Каюзак зно́ву пора́нив Атоса.


— Ну, що? — повторив своє питання Трацький.

— Ну, що? — повтори́в своє́ пита́ння Тра́цький.


— Ви ніби ждете чогось або боїтеся чогось?

— Ви ні́би ждете́ чого́сь або́ боїте́ся чого́сь?


За хвилину на порозі з'явився Базен.

За хвили́ну на поро́зі з'яви́вся Ба́зен.


— Нехай так.

— Неха́й так.


— Тепер про інше.

— Тепе́р про і́нше.


Нарешті, англійці засоромились свого вагання.

Наре́шті, англі́йці засоро́мились свого́ вага́ння.


Підійшов лорд Вінтер.

Підійшо́в лорд Вінтер.


Світанком вони були за якінебудь три чи чотири милі від Англії.

Світа́нком вони́ були́ за якінебудь три чи чоти́ри ми́лі від А́нглії.


Усі докази кохання, що їх ви наводите мені, мілорде, вони — майже злочин.

Усі́ до́кази коха́ння, що їх ви наво́дите мені́, мілорде, вони́ — ма́йже зло́чин.


— Ах! — з докором в голосі сказала пані Бонасьє.

— Ах! — з до́ко́ром в го́лосі сказа́ла па́ні Бонасьє.


Поїхав би до Гвинтовки хоч зараз, коли б не далеко!

Пої́хав би до Гвинтовки хоч за́раз, коли́ б не дале́ко!


Дуже звеселивсь тоді Брюховецький.

Ду́же звесели́всь тоді́ Брюхове́цький.


— У нас було непорозуміння в питанні про туалет, — сказав юнак.

— У нас було́ непорозумі́ння в пита́нні про туале́т, — сказа́в юна́к.


Я так гадав.

Я так гада́в.


Матроси підтримували її, бо море ще дуже хвилювалося.

Матро́си підтри́мували її, бо мо́ре ще ду́же хвилюва́лося.


Червоний Баптист подав знак, і спис прошив йому груди.

Черво́ний Бапти́ст пода́в знак, і спис проши́в йому гру́ди.


З телеграмами в жмені я швидко заснув, не розгортавши їх.

З телегра́мами в жме́ні я шви́дко засну́в, не розгорта́вши їх.


— Щасти Бог вам, пане Староміський! — сказав він, кланяючись.

— Щасти́ Бог вам, па́не Староміський! — сказа́в він, кла́няючись.


У мене? Та це ж гидота!

У мене́? Та це ж гидо́та!


Ця загроза теж залишилась без відповіді.

Ця загро́за теж зали́ши́лась без ві́дповіді.


Поляків було далеко більше, ніж татарів та козаків.

Поля́ків було́ дале́ко бі́льше, ніж тата́рів та козакі́в.


Юнак залишався байдужий.

Юна́к залиша́вся байду́жий.


А що ж сталося у вас по моєму відході?

А що ж ста́лося у вас по моє́му відхо́ді?


Раптом він почув тупотіння ніг, зашелестіла торішня суха трава.

Ра́птом він почу́в тупоті́ння ніг, зашелесті́ла торі́шня суха́ трава́.


— Але, мені здається, ви хочете посваритись?

— Але́, мені́ здає́ться, ви хо́чете посвари́тись?


Тепер же мені до вподоби сказати вам, що ви мені докучаєте.

Тепе́р же мені́ до вподо́би сказа́ти вам, що ви мені́ докуча́єте.


— Будьте обережні, Атосе, будьте обережні.

— Бу́дьте обере́жні, Атосе, бу́дьте обере́жні.


— Кажіть, пане!

— Кажі́ть, па́не!


Міледі стала на крісло й вся висунулася у вікно.

Міле́ді ста́ла на крі́сло й вся ви́сунулася у вікно́.


— А чи ви знаєте, хто я такий?

— А чи ви зна́єте, хто я таки́й?


Борис без руху, затаївши дух у собі, вдивлявся в цю чудову появу.

Бори́с без ру́ху, затаї́вши дух у собі́, вдивля́вся в цю чудо́ву поя́ву.


Ви вже раз спіткалися мені на моєму шляху.

Ви вже раз спітка́лися мені́ на моє́му шляху́.


Він згорбившись, присунувся до вогню і став крутити цигарку.

Він зго́рбившись, прису́нувся до вогню́ і став крути́ти цига́рку.


Тут ми сами і можемо побалакати.

Тут ми сами́ і мо́жемо побала́кати.


До мене підходила графиня Вінтер, з якою я посварився.

До мене́ підхо́дила графи́ня Вінтер, з яко́ю я посвари́вся.


Була легенька, як дитина.

Була́ леге́нька, як дити́на.


Матрос застогнав і крадькома глянув на дорогу.

Матро́с засто́гнав і крадькома́ гля́нув на доро́гу.


Ось слухайте лиш.

Ось слу́хайте лиш.


— Що зо мною було? Як мені погано, — шептав Едмунд слабим голосом.

— Що зо мно́ю було́? Як мені́ пога́но, — шепта́в Едму́нд слаби́м го́лосом.


— Ви приїхали? — спитала міледі.

— Ви приї́хали? — спита́ла міле́ді.


Гнів кардинала переважав на багато.

Гнів кардина́ла переважа́в на бага́то.


— Гаразд і те — всміхнувся Д'Артаньян, — що вона складає мені не абияку ціну.

— Гара́зд і те — всміхну́вся Д'Артаньян, — що вона́ склада́є мені́ не аби́яку ціну́.


Своє діло вона зробила.

Своє́ ді́ло вона́ зроби́ла.


Журба мене сушить, журба мене в'ялить,.

Журба́ мене́ су́шить, журба́ мене́ в'я́лить,.


Краще ходім уже.

Кра́ще ході́м уже́.


Іде сердега мовчки і голову понурив.

Іде́ серде́га мо́вчки і го́лову пону́рив.


Джой таємничо всміхнулась.

Джой таємни́чо всміхну́лась.


— А де хазяїн? Сховався буржуяка! Давай ключі.

— А де хазя́їн? Схова́вся буржуяка! Дава́й ключі́.


Це малим дітям та старим пряхам до лиця, а не нам із вами, панно Маню!

Це мали́м ді́тям та стари́м пря́хам до лиця́, а не нам із вами, панно́́ Маню́!


Боже мій милий, я загинула!

Бо́же мій ми́лий, я заги́нула!


— Сьогодні засідатиме Лінчів суд.

— Сього́дні засіда́тиме Лінчів суд.


Зібрався, замкнув покій і вибіг на місто.

Зібра́вся, замкну́в покі́й і ви́біг на мі́сто.


Північне сяйво згасло, і табор був оазисом світла серед глибокої темряви.

Півні́чне ся́йво зга́сло, і та́бор був оа́зисом сві́тла се́ред глибо́кої те́мряви.


— Невжеж ми отак їхатимемо через цілу ніч? — спитав Плянше.

— Невже́ж ми ота́к ї́хатимемо че́рез ці́лу ніч? — спита́в Пля́нше.


Петро нагнувсь із сідла і поціловавсь із Василем Невольником.

Петро́ нагну́всь із сідла́ і поцілова́всь із Василе́м Нево́льником.


— Це просто якась випадковість, що вас не спіткала смерть.

— Це про́сто яка́сь випадко́вість, що вас не спітка́ла смерть.


Атос, що бачив усе, вздрів легку усмішку на губах ґасконця.

Атос, що ба́чив усе́, вздрів легку́ у́смі́шку на губа́х ґасконця.


Я пастухом був.

Я пастухо́м був.


— Ви їсте конятину.

— Ви їсте́ коня́тину.


Д'Артаньян знову зняв перстень.

Д'Артаньян зно́ву зняв пе́рстень.


Фелтон простяг зброю міледі.

Фелтон простя́г збро́ю міле́ді.


Стерджес Овен не насмілився навіть заперечити.

Стерджес Ове́н не насмі́лився на́віть запере́чити.


— Так, у мене є троє, що вважатимуть за честь взяти участь у такій партії.

— Так, у мене́ є тро́є, що вважа́тимуть за честь взя́ти у́часть у такі́й па́ртії.


Він після сповіді засне.

Він пі́сля спо́віді засне́.


— Я допомагатиму вам, монсеньєр, од щирого серця.

— Я допомага́тиму вам, монсеньє́р, од щи́рого се́рця.


Але я знаю багатьох її найближчих друзів.

Але́ я зна́ю багатьо́х її найбли́жчих дру́зів.


Ми аж ахнули! Цілі плечі хлопця вкриті були синцями та пругами засохлої крови.

Ми аж а́хнули! Ці́лі пле́чі хло́пця вкри́ті були́ синця́ми та пру́гами засо́хлої кро́ви.


— Ну, хвала Богу, — сказав він, — на початок це навіть дуже добре!

— Ну, хвала́ Бо́гу, — сказа́в він, — на поча́ток це на́віть ду́же до́бре!


Пам'ятаю ваш перший влучний удар.

Пам'ята́ю ваш пе́рший влу́чний уда́р.


— Що ж це ти, гетьмане, покинув військові корогви?

— Що ж це ти, ге́тьмане, поки́нув військо́ві́ корогви́?


Фреда була тільки жінка.

Фреда була́ ті́льки жі́нка.


— То вже інша річ.

— То вже і́нша річ.


А ви, хлопці, відійдіть у бік.

А ви, хло́пці, відійді́ть у бік.


Тревій поштиво вклонився, радий, але з домішкою опаски.

Тревій пошти́во вклони́вся, ра́дий, але́ з до́мішкою опа́ски.


Борис Граб збудився, щойно почало світати.

Бори́с Граб збуди́вся, що́йно почало́ світа́ти.


— Своїми веселощами ви завжди розганяєте сумні думки.

— Свої́ми весе́лощами ви за́вжди́ розганя́єте сумні́ думки́.


До того ж, балет закінчено, але бенкет ледве розпочався.

До того́ ж, бале́т закі́нчено, але́ бенке́т ле́две розпоча́вся.


Але я не дурний.

Але́ я не дурни́й.


Та ба! Черезплічник був золотий тільки спереду, а ззаду шкіряний.

Та ба! Черезплі́чник був золоти́й ті́льки спе́реду, а зза́ду шкіряни́й.


Знищено було й унію, що її так ненавидили люди.

Зни́щено було́ й у́нію, що її так нена́видили лю́ди.


Обидва в чорному знову вклонилися.

Оби́два в чо́рному зно́ву вклони́лися.


— Пам'ятайте, що зараз ви захищаєте всю Україну од нелюдського ката.

— Пам'ята́йте, що за́раз ви захища́єте всю Украї́ну од нелю́дського ка́та.


Кардинал наблизився до короля й подав йому коробочок.

Кардина́л набли́зився до короля́ й пода́в йому коро́бочок.


Він поклав не робити жодного кроку для того, щоб умундируватися.

Він покла́в не роби́ти жо́дного кро́ку для того́, щоб умундирува́тися.


— Де тобі тихо? Сьогодні народивсь у мене такий лицар, що аж земля затрусилась.

— Де тобі́ ти́хо? Сього́дні народи́всь у мене́ таки́й ли́цар, що аж земля́ затруси́лась.


— Пане! Ви, сподіваюся, вибачите мені, — сказав він.

— Па́не! Ви, сподіва́юся, ви́бачите мені́, — сказа́в він.


Воно б і добре, та як побачив я отсю кралю, так душа й дала сторчака.

Воно́ б і до́бре, та як поба́чив я отсю кра́лю, так душа́ й дала́ сторчака́.


Умовившись, де вони стрінуться, незнайомий пішов.

Умо́вившись, де вони́ стрі́нуться, незнайо́мий пішо́в.


Тимчасом юнаки та бідний льокай зійшли наниз.

Тимча́сом юнаки́ та бі́дний льока́й зійшли́ нани́з.


— Нудьга у нього в очах.

— Нудьга́ у нього в оча́х.


— Що я буду на такім клаптику робити? — говорив він до Маринці.

— Що я бу́ду на такі́м кла́птику роби́ти? — говори́в він до Мари́нці.


У дверях з будинку показалась господиня.

У две́рях з буди́нку показа́лась господи́ня.


— Це ви через те, що він себе хотів зарізати?

— Це ви че́рез те, що він себе́ хоті́в зарі́зати?


Врешті хлопець роздягся.

Вре́шті хло́пець роздя́гся.


— Ви? — спитала міледі.

— Ви? — спита́ла міле́ді.


— Я піду зачарований, монсеньєр!

— Я піду́ зачаро́ваний, монсеньє́р!


— Так — відповіли одноголосно англійці й французи.

— Так — відповіли́ одноголо́сно англі́йці й францу́зи.


Риси її обличчя розпогодились, і вона жалібно промовила.

Ри́си її обли́ччя розпогоди́лись, і вона́ жа́лібно промо́вила.


— І моя, — сказав Атос, — бо вона моя дружина.

— І моя́, — сказа́в Атос, — бо вона́ моя́ дружи́на.


— Ну, коли так, то добре! — сказав Тоньо.

— Ну, коли́ так, то до́бре! — сказа́в Тоньо.


Фелтон теж упізнав лорда й наблизився до дверей.

Фелтон теж упізна́в ло́рда й набли́зився до двере́й.


Фелтон спускався далі.

Фелтон спуска́вся да́лі.


— Дорогу, дорогу пану осаулу ніженському! — кричать козаки.

— Доро́гу, доро́гу па́ну осаулу ні́женському! — крича́ть козаки́.


— Візьміть — сказав він, — це платня за страту.

— Візьмі́ть — сказа́в він, — це платня́ за стра́ту.


Порожнеча перелякала її.

Порожне́ча переляка́ла її.


— Тоді, будь ласка, просіть увійти.

— Тоді́, будь ла́ска, просі́ть увійти́.


— Побалакаймо краще про щось інше, коли вам це не буде неприємно.

— Побала́каймо кра́ще про щось і́нше, коли́ вам це не бу́де неприє́мно.


— Отак, друже, тримайте міцно, тягніть до себе.

— Ота́к, дру́же, трима́йте мі́цно, тягні́ть до себе́.


Карета мчала далі, а офіцер, здавалось, обернувся в статую.

Каре́та мча́ла да́лі, а офіце́р, здава́лось, оберну́вся в ста́тую.


Отак Атос знайшов у своїй господі кошти, на які й не чекав.

Ота́к Атос знайшо́в у свої́й госпо́ді ко́шти, на які́ й не чека́в.


— Роби, що тобі сказано робити.

— Роби́, що тобі́ ска́зано роби́ти.


Присягаюся вам, пане.

Присяга́юся вам, па́не.


Тепер ви не втечете від мене.

Тепе́р ви не втече́те від мене́.


— Насамперед вийдімо з цього будинку, а там побачимо.

— Наса́мперед ви́йдімо з цього́ буди́нку, а там поба́чимо.


Тепер, мабуть, уже з півгодини, як вони поїхали.

Тепе́р, ма́бу́ть, уже́ з півгодини, як вони́ пої́хали.


— Немає за що помщатись ханові, — одповів Богун.

— Нема́є за що помща́тись ха́нові, — одпові́в Богу́н.


Вона впала навзнак і, здавалось, зомліла.

Вона́ впа́ла навзна́к і, здава́лось, зомлі́ла.


І став хлипати та ревти, як дитина.

І став хлипа́ти та ре́вти, як дити́на.


— А що таке щастя?

— А що таке́ ща́стя?


— От же ні, коли хочеш знати! — каже Кирило Тур.

— От же ні, коли́ хо́чеш зна́ти! — ка́же Кири́ло Тур.


— І що каже ювілер?

— І що ка́же ювіле́р?


Переказували, що вони з порядної родини.

Перека́зували, що вони́ з поря́дної роди́ни.


— Вибачте, що я був з числа ваших гнобителів.

— Ви́бачте, що я був з числа́ ва́ших гноби́телів.


— Од Сомка? — питає Шрам, здивовавшись.

— Од Сомка́? — пита́є Шрам, здивова́вшись.


Я впізнав пана Д'Артаньяна.

Я впізна́в па́на Д'Артаньяна.


— А в який спосіб хочете ви відімстити їй?

— А в яки́й спо́сіб хо́чете ви відімсти́ти їй?


Але коли ви кохаєте мене, як кажете, то невжеж ані трохи не боїтесь за мене?

Але́ коли́ ви коха́єте мене́, як ка́жете, то невже́ж ані́ тро́хи не боїте́сь за мене́?


— Що вам до цього?

— Що вам до цього́?


Безумна якась радість у всякого в очах і в річах.

Безу́мна яка́сь ра́дість у вся́кого в оча́х і в річа́х.


Вернувсь ото Петро Шраменко.

Вернувсь ото́ Петро́ Шраменко.


Ноги були покалічені.

Но́ги були́ покалі́чені.


Усі прокльони, які є на світі, вона виригнула на вашу голову.

Усі́ прокльо́ни, які́ є на сві́ті, вона́ ви́ригнула на ва́шу го́лову.


Долішній, низинний кінець острова залило водою.

До́лішній, низи́нний кіне́ць о́строва залило́ водо́ю.


— У мене є листи Д'Артаньяна.

— У мене́ є листи́ Д'Артаньяна.


— Я найкраща її приятелька.

— Я найкра́ща її при́ятелька.


Ви врятували мене від усіх небезпек, на які я могла наразитися.

Ви врятува́ли мене́ від усі́х небезпе́к, на які́ я могла́ нарази́тися.


Він аж задихався, наговоривши стільки одним духом.

Він аж зади́ха́вся, наговори́вши сті́льки одни́м ду́хом.


За дві години вибило дванадцять, і вартовий знову змінився.

За дві годи́ни ви́било двана́дцять, і вартови́й зно́ву зміни́вся.


Тож зібравши всю свою відвагу, йду до хати.

Тож зібра́вши всю свою́ відва́гу, йду до ха́ти.


— Го, го, мої гори! — відповів він.

— Го, го, мої́ го́ри! — відпові́в він.


Між нами, Білю, це занадто далека путь, але ми ще можемо виграти.

Між нами, Бі́лю, це зана́дто дале́ка путь, але́ ми ще мо́жемо ви́грати.


— Тільки далеко тобі, тітко, — сказав він.

— Ті́льки дале́ко тобі́, ті́тко, — сказа́в він.


Я йду спати.

Я йду спа́ти.


— Безчесна людина, монсеньєр, безчесна.

— Безче́сна люди́на, монсеньє́р, безче́сна.


— А з того, про що ви кажете.

— А з того́, про що ви ка́жете.


Там ти знайдеш моїх собак і сані.

Там ти зна́йдеш мої́х соба́к і са́ні.


За моє щастя тисячі людей заплатять своїм життям.

За моє́ ща́стя ти́сячі люде́й запла́тять свої́м́́́ життя́м.


Якщо він нам не заплатить, заплатять з іншого місця.

Якщо́ він нам не запла́тить, запла́тять з і́ншого мі́сця.


Усім впадало в очі, що король був сумний й заклопотаний.

Усі́м впада́ло в о́чі, що коро́ль був сумни́й й заклопо́таний.


Англієць подивився — йому забило дух.

Англі́єць подиви́вся — йому заби́ло дух.


Пропозицію цю ухвалено з захопленням, але, на щастя, вибило одинадцяту.

Пропози́цію цю ухва́лено з захо́пленням, але́, на ща́стя, ви́било одина́дцяту.


А ось і третій острів.

А ось і тре́тій о́стрів.


Але Лейбуньо заревів на весь голос.

Але́ Лейбуньо зареві́в на весь го́лос.


Закладаюся, щоя плів дурниці.

Заклада́юся, щоя плів дурни́ці.


— Що маєш робити, Плянше! Що буде, те й буде!

— Що ма́єш роби́ти, Пля́нше! Що бу́де, те й бу́де!


— А чоловік цього жахливого створіння ще живий? — зацікавився Араміс.

— А чолові́к цього́ жахли́вого створі́ння ще живи́й? — заціка́вився Араміс.


Закишіла на галявині ціла ватага темних постатів.

Закиші́ла на галя́вині ці́ла вата́га те́мних по́статів.


— Ось і я це зрозумів і відказав, що ви страшенно шкодуватиме, як повернетесь.

— Ось і я це зрозумі́в і відказа́в, що ви страше́нно шкодува́тиме, як повернете́сь.


— Вино, що подобається вам найбільше.

— Вино́, що подо́бається вам найбі́льше.


— Але до кави кличуть, покинь! — сказав батько.

— Але́ до ка́ви кли́чуть, поки́нь! — сказа́в ба́тько.


— А тепер скажіть, хто ви такий?

— А тепе́р скажі́ть, хто ви таки́й?


У мене тремтіли руки.

У мене́ тремті́ли ру́ки.


— Бач, моє золото, які твої земляки! — каже Гвинтовка.

— Бач, моє́ зо́лото, які́ твої́ земляки́! — ка́же Гвинтовка.


А що ж би мені робити?

А що ж би мені́ роби́ти?


Золоті бляшки блищали подекуди й на мокрій осінній траві.

Золоті́ бляшки́ блища́ли поде́куди й на мо́крій осі́нній траві́.


Староміська дивилася на це все і з диву не могла отямитися.

Староміська диви́лася на це все і з ди́ву не могла́ отя́митися.


— Вас звуть Бонасьє, — перебив Д'Артаньян.

— Вас звуть Бонасьє́, — переби́в Д'Артаньян.


— Що ж, пане гетьмане? Себто проти того, щоб запорожець перекинувсь пацюком?

— Що ж, па́не ге́тьмане? Се́бто про́ти того́, щоб запоро́жець переки́нувсь пацюко́м?


Проте, іноді й спомини бувають болячі.

Проте́, і́ноді й спо́мини бува́ють боля́чі.


— Цієї ж ночі,.

— Ціє́ї ж но́чі,.


Так це ж мій Менґський приятель.

Так це ж мій Менґський при́ятель.


Вони провадили гру далі, тільки кидаючи м'ячем й не підраховуючи вічків.

Вони́ прова́дили гру да́лі, ті́льки ки́даючи м'яче́м й не підрахо́вуючи вічкі́в.


Молилась за нього і ціла родина Староміських.

Молила́сь за нього і ці́ла роди́на Староміських.


— Скажи їй, що й на тім світі її не забуду! — каже Петро.

— Скажи́ їй, що й на тім сві́ті її не забу́ду! — ка́же Петро́.


Пропустять тебе з ним, куди схочеш.

Пропу́стять тебе́ з ним, куди́ схо́чеш.


— Констанціє, Констанціє, — кричав Д'Артаньян.

— Конста́нціє, Констанціє, — крича́в Д'Артаньян.


— Нехай хапають кого хотя.

— Неха́й хапа́ють кого хотя́.


Араміс подав думку про льокаїв.

Араміс пода́в ду́мку про льокаїв.


Чарнецький лютував з цього, але не міг додивитись, звідкіля летять стріли.

Чарне́цький лютува́в з цього́, але́ не міг додиви́тись, звідкіля́ летя́ть стрі́ли.


— Ну, ну, розбирайся, та лягай спати!— сказав Владко.

— Ну, ну, розбира́йся, та ляга́й спа́ти!— сказа́в Владко.


Скажений був цей штурм.

Скаже́ний був цей штурм.


І вона, знесилена, впала на груди молодого офіцера.

І вона́, знеси́лена, впа́ла на гру́ди молодо́го офіце́ра.


— Еге! — вигукнув лорд.

— Еге́! — ви́гукнув лорд.


— Маєте рацію.

— Ма́єте ра́цію.


— Правду кажучи, і сам гаразд не знаю.

— Пра́вду ка́жучи, і сам гара́зд не зна́ю.


— П'єре, допоможіть мені вийти.

— П'є́ре, допоможі́ть мені́ ви́йти.


Атосова впевненість мимоволі почала впливати на нього.

Ато́сова впе́вненість мимово́лі почала́ вплива́ти на нього.


— Чого це ви справді мовчите? Що сталось з вашим язиком?

— Чого́ це ви спра́вді мовчите́? Що ста́лось з ва́шим язико́м?


Володя підходить до мене нетвердим кроком.

Воло́дя підхо́дить до мене́ нетве́рдим кро́ком.


Ваша милість говорить про пана Портоса?

Ва́ша ми́лість гово́рить про па́на Портоса?


Тут і там по стінах скромного помешкання помітно було залишки великих розкошів.

Тут і там по сті́нах скро́много поме́шкання помі́тно було́ за́лишки вели́ких розко́шів.


Пані Бонасьє бачила, що він вагається.

Па́ні Бонасьє ба́чила, що він вага́ється.


— Ідіть до воріт Лювра з боку вулиці Ешель і спитайте Жермена.

— Іді́ть до ворі́т Лювра з бо́ку ву́лиці Ешель і спита́йте Жермена.


Слухай да на ус мотай, що сказала ворожка.

Слу́хай да на ус мота́й, що сказа́ла воро́жка.


— Мундир ляйтенанта мушкетерів.

— Мунди́р ляйтенанта мушкете́рів.


— Лорд Вінтер? — згукнув Фелтон.

— Лорд Вінтер? — згукну́в Фелтон.


Олимпіяда Остапівна як сиділа, так і руки спустила.

Олимпіяда Остапівна як сиді́ла, так і ру́ки спусти́ла.


— Я пропав, — подумав юнак.

— Я пропа́в, — поду́мав юна́к.


За чверть години ми виїжджаємо.

За чверть годи́ни ми виїжджа́ємо.


— Це й усе, монсеньєр?

— Це й усе́, монсеньє́р?


— Мостивий пане, — писав він.

— Мости́вий па́не, — писа́в він.


Ще не дуже пізно.

Ще не ду́же пі́зно.


Жоден з них ще не повернувся.

Жо́ден з них ще не поверну́вся.


— Ні, — спокійно відказала вона.

— Ні, — спокі́йно відказа́ла вона́.


— Та от, пане ясновельможний, яке тут лихо.

— Та от, па́не ясновельмо́жний, яке́ тут ли́хо.


Вони воліють померти на місці, а не відступлять ні на крок.

Вони́ волі́ють поме́рти на мі́сці, а не відсту́плять ні на крок.


— Я знаю, що вас викрали.

— Я зна́ю, що вас ви́крали.


За ними їхали слуги, озброєні до зубів.

За ними ї́хали слу́ги, озбро́єні до зубі́в.


Д'Артаньян збудив Плянше й наказав йому відчинити.

Д'Артаньян збуди́в Пля́нше й наказа́в йому відчини́ти.


— Та нас ніби залишили без вина.

— Та нас ні́би зали́ши́ли без вина́.


— Я тобі покажу, як любить муж.

— Я тобі́ покажу́, як лю́бить муж.


Та заради вас я додам яєць.

Та зара́ди вас я дода́м яє́ць.


— Їй і вам, — виправив Д'Артаньян.

— Їй і вам, — ви́правив Д'Артаньян.


— Вставайте, Яне.

— Встава́йте, Я́не.


Тому я й умираю.

Тому́ я й умира́ю.


— Ти б, здається, тілько й робила, що няньчилась ізо мною.

— Ти б, здає́ться, ті́лько й роби́ла, що ня́ньчилась ізо мно́ю.


— Ну і що ж?

— Ну і що ж?


— Я одну хвилину думав, що це сон.

— Я одну́ хвили́ну ду́мав, що це сон.


Міледі стала на крісло й вся висунулася у вікно.

Міле́ді ста́ла на крі́сло й вся ви́сунулася у вікно́.


Ну, а чіпці готові?

Ну, а чіпці́ гото́ві?


Зі сходу наближалося козацьке військо.

Зі схо́ду наближа́лося коза́цьке ві́йсько.


Але замість мене вмер інший.

Але́ за́мість мене́ вмер і́нший.


Очевидно, то не був ще кінець.

Очеви́дно, то не був ще кіне́ць.


Квітки коло хати позасихали і позаростали бур'яном.

Квітки́ ко́ло ха́ти позасиха́ли і позароста́ли бур'яно́м.


— А де ж сам полковник? — спитав вартовий.

— А де ж сам полко́вник? — спита́в вартови́й.


Боже мій! Невжеж, пане, ви все ще кохаєте цю жінку?

Бо́же мій! Невже́ж, па́не, ви все ще коха́єте цю жі́нку?


— Сомко, коли хочеш знати, такий же дурень, як і ми з тобою.

— Сомко́, коли́ хо́чеш зна́ти, таки́й же ду́рень, як і ми з тобо́ю.


Я ж там п'ю та бенкетую, а вони в мене в господі лихо коять.

Я ж там п'ю та бенкету́ю, а вони́ в мене́ в госпо́ді ли́хо ко́ять.


Щука не добре й розуміла всю вагу цеї пригоди.

Щу́ка не до́бре й розумі́ла всю вагу́ це́ї приго́ди.


— Зараз, — відповів Атос.

— За́раз, — відпові́в Атос.


То була чесна людина.

То була́ че́сна люди́на.


— Я написала йому з Булоні.

— Я написа́ла йому з Булоні.


— Не думайте, що я зачеплю вас, чи ваше прокляте золото.

— Не ду́майте, що я зачеплю́ вас, чи ва́ше про́кля́те зо́лото.


З вами, безсумнівно, ваші товариші, пани Портос і Араміс?

З вами, безсумні́вно, ва́ші това́риші, пани́ Портос і Араміс?


Аж ось і генерального писаря уздріли.

Аж ось і генера́льного пи́саря уздрі́ли.


Пасук, тримаючи мене за руку, йшла поруч мене.

Пасу́к, трима́ючи мене́ за ру́ку, йшла по́руч мене́.


— Так, — гостро перепинила Фреда, — ви капітанова жінка, а капітан ваш чоловік.

— Так, — го́стро перепини́ла Фреда, — ви капіта́нова жі́нка, а капіта́н ваш чолові́к.


Тямиш це все, Массіно мій?

Тямиш це все, Массіно мій?


— О, ні, — згукнула міледі голосом, де бреніла справжня щирість.

— О, ні, — згукну́ла міле́ді го́лосом, де брені́ла спра́вжня щи́рість.


— Так! Правда!

— Так! Пра́вда!


Немає такого дня, щоб я не працював на річці, або кудись не мандрував.

Нема́є тако́го дня, щоб я не працюва́в на рі́чці, або́ куди́сь не мандрува́в.


Я певний цього.

Я пе́вний цього́.


Він підвів її, міцно стиснувши руку.

Він підві́в її, мі́цно сти́снувши ру́ку.