context: L'obra, entre dos títols de tanta experimentació com Maometto II i Zelmira, no es troba entre les més populars de l'autor, i presenta evidents desigualtats, sobretot d'estructura al ser una obra molt llarga de tres hores i mitja (només el primer acte dura més de dues hores i mitja). És curiós observar aquest fet si es té en compte el poc temps temps de què va disposar Rossini per compondre-la i dels autopréstecs habituals. Ja en l'obertura trobem la que utilitza a Eduardo e Cristina (1819), amb algunes variacions. També utilitza material de Ricciardo e Zoraide (1818) per al cor Che ne dite?Pare un sogno! del primer acte i també per una part de l'ària de Corradino del segon acte Anima mia, Matilde i també utilitzaria música de la bellíssima La donna del lago (1819) per la marxa del Final I. Tot i així, conté nombres tan sublims que haurien de ser represos en òperes posteriors, i, sobretot, és un excel·lent exemple del camí cap a la maduresa en la consolidació de l'escriptura rossiniana. L'argument és original, estrambòtic i una mica confós per la quantitat de personatges que no facilita gaire el seguiment dramàtic i la comprensió, però la música és magnífica, amb un tractament vocal espectacular i amb una orquestració a molta distància de la que es feia en aquella època i fins i tot uns quants anys després.[14]
question: Què presenta l'obra?
answers.text: evidents desigualtats